CO VY NA TO, PANE KOMENSKÝ?

Marta Ludvíková

Marta Ludvíkova

CO VY NA TO, PANE

KOMENSKÝ?

TRITON

Marta Ludvíkova

CO VY NA TO, PANE KOMENSKÝ?

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Copyright © Marta Ludvíková, 2006

© TRITON, 2006

Cover © Eva Syslová, 2006

Vydalo Nakladatelství TRITON Vykáňská 5, 100 00 Praha 10, www.triton-books.cz

ISBN 80-7254-545-0

Copyright © Marta Ludvíková, 2006

© TRITON, 2006

Cover © Eva Syslová, 2006

Vydalo Nakladatelství TRITON Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

ISBN 80-7254-545-0

Obsah

I Č ÁST

V SOCIALISTICKÉ ŠKOLE

NORMALIZACE

P Ř ÁTELÉ

KOLEGOVÉ

SYN

II. Č ÁST

LISTOPAD 89

CO Ř ÍKAT D Ě TEM?

PRVNÍ BOJE OF

VE VARU

JARO

SNAHY O PROM Ě NY ŠKOL

TAK MÁLO DOBRÉ VULE

NAD Ě JE

EPILOG

Cítím morální povinnost zachytit tvář komunistického školství, jak jsem ji vnímala a viděla já, aby se jen tak nezapomnělo ...

Už také z úcty k té hrstce statečných, kterým šlo především o nápravu.

Tím spise, když nyní vidím, kdo a jak zúročuje naděje a vklad do sametové revoluce.

AUTORKA

I. ČÁST

1. KAPITOLA

Evžen Peřina: ... AV. I. Lenin říká, že národní učitel musí být přiveden na takovou výši, na jaké nikdy v kapitalistické společnosti nebyl a nemůže být.

NOVÝ DOMOV

Bylo mi tenkrát nádherných třicet. Přivezla jsem si do tohoto městečka na staré avii trosky manželství, dvě malé děti a víru, že tady najdeme nový domov. V té době právě začínala „normalizace života naší socialistické vlasti". S přibývajícími tanky a vojsky ubývalo naděje, že se kdy podaří národu vymanit z područí bratrského Sovětského svazu, s nímž jsme měli být spjati na věčné časy a nikdy jinak.

Soudruzi u moci se zamyslili a učinili opatření. Usnesli se a vytkli si cíl — aktivně normalizovat. Všechno. Kulturu, vědu, politiku, lidi. Přemýšlím o původu slova „normalizace". Nabízí se etymologická příbuznost se slovem „normální". Jeho význam současně navíc i ospravedlňuje. Soudruzi u moci se zamyslili ještě hlouběji nad taktikou uvádění života do „normálních" kolejí a přímo důmyslně vytipovali nejschůdnější cesty nejmenšího odporu. Vydali brožuru Zásady komunistické výchovy a začali u školství. Sázeli na to a trefili do černého, že z učitelské letory dosud nevymizela poníženost, pěstovaná nadutými prachatými tupci a v letech sedmdesátých a osmdesátých i diktaturou proletariátu.

Neproduktivní síly živené budovatelským hukotem mašin si musely skývu přece pořádně zasloužit! To usoudili soudruzi u moci, dali pro tuto společnou věc hlavy dohromady, diskutovali k tématu, hlasovali a vynesli usnesení. Nebo závěry.

Bylo třeba na kantůrky nejdříve trochu zadupat, bububu a tytyty! A tak proběhly prověrky. Přímo kocourkovské. Prověřované prověřovali prověření. Tito prověřující byli předtím sami prověřeni nějakým záhadným způsobem, jakýmsi autoprověřováním.

A tak se stalo, že lidé, již s trikolorou na klopě odháněli v osmašedesátém od sovětských tanků lidi, kteří chtěli dát vojákům napít či běhali s obrázkem „Masaryčka" pod paždím, o málo později už bez trikolor prověřovali spoluobčany a své spolupracovníky.

Jako u zpovědi svaté museli se učitelé vyznat ze svých hříchů a hlavně museli do jednoho podepsat souhlas s pochopením nutnosti příchodu sovětské armády.

Jako rozhřešení dostali na krk místo růžence řetěz a k němu místo boudy socialistickou školu s tolika soutěžemi, opatřeními, ideovými školeními, akcemi a statistikami, že bylo nabíledni, že se ten socialismus musí vybudovat, kdyby na chleba nebylo.

Jack London: Optimismus je teplo.

Když vyložili všechen můj nábytek a vynesli jej do druhého patra, pořádně jsem si oddychla. Napustila jsem plnou vanu. Nejdříve do ní vlezla dcerka. Bylo jí osm let. Schovala celou svoji pěkně urostlou postavičku v husté pěně a šťastně se rozesmála. Oči jí zářily jako hvězdy. Její veliké oči mají barvu moře, tyrkysově zelenou. Jsou to oči zvláštní, dosud jsem takové neviděla.

Byla ve vaně a v bytě zavládl klid. Můj čtyřletý syn se s čímsi bavil v koutě pokoje. Vzrušení, které se zmocnilo obou dětí při stěhování, začalo opadat. Máme teď nový domov ve druhém patře činžovního domu na sídlišti!

Přijeli jsme už za tmy, začátkem listopadu se brzy stmívá. Dosud jsme žádné sousedy nepoznali. Na schodišti nebylo živáčka. Jen za osvětlenými okny se tu a tam pohnula záclona, když jsme skládali nábytek.

Teď, když už děti usnuly na rozloženém gauči, se mne zmocnil podivný neklid, jakási nejistota. Byl umocněn zmatkem, který trůnil v bytě po přistěhování.

Sedla jsem si do křesla, z kterého jsem nejdříve sundala několik krabic. Ale vzápětí jsem vstala. Splín se vytratil. Nečekaně ho vystřídala posedlost určit věcem řád. Těžké kusy postavili stěhováci na správná místa. To ostatní už půjde hladce.

Bylo půl deváté večer. Uvařila jsem si kávu a pustila se do práce. Nejdříve jsem dala do pořádku dětský pokoj. Tiše jsem do něj přenesla děti. Ve dvě hodiny v noci byl zhruba uspořádán obývací pokoj. Pak mne přemohl spánek.

Probudil mne dotek teplého tělíčka. Aha, syn. Stulil se ke mně pod deku a zavřel oči. Nejdokonalejší způsob připomenutí mateřských povinností. Takže vstávat! Kolikpak je hodin? Osm. Budíka jsem natočila na půl devátou. Byla sobota. Zásoby na neděli jsem přivezla při stěhování, hledat obchod nebude tedy třeba. Až v pondělí.

—       Mami, já mám hlad, ozvalo se po chvíli. Ve dveřích stála dcerka. Vůbec jsem se necítila unavená, když jsem vstala a chystala snídani. Kuchyň byla dřevěná, sektorová se žlutými dvířky. V rohu stál elektrický sporák. Vešel se sem ještě stolek, židle a lednička.

Vyhlédla jsem z okna. V kraji bylo pusto, neutěšeně. Dívala jsem se na smutné kopce v dálce. Ulicemi se vlekl sychravý den. Chodník pod okny byl určitě teprve nedávno dokončen. Byl zmáčen mlhou a sotva viditelným mžením. Za ním bláto, kameny, dál jakési uhlazené rumiště.

Pohled vlevo prozrazoval, že se také sem položí asfalt, že pod našimi okny bude brzy probíhat silnice. A za ní? Za ní na tom uhlazeném rumišti určitě jednou vyroste tráva. Pak park. Snad. Zatím tomu ale vůbec nic nenasvědčovalo.

—       Mami, můžu jít po snídani ven? vytrhlo mne ze zamyšlení. Děti si v novém prostředí rychle zvykly. Se mnou to bylo horší. Cítila jsem, dlouho jsem to cítila, že mne obyvatelé domu přijali s notnou dávkou obezřetnosti, jaksi nedůvěřivě. Třicetiletá mladá žena, sama se dvěma malými dětmi!

Ale mně se vůbec nechtělo vysvětlovat jim kalvárii, kterou jsem měla za sebou. Vlastně jsem o jejich náklonnost a sympatie ani nestála. O soucit už vůbec ne. Na pracovišti to bylo stejné.

Škola, ve které jsem měla působit, se mi vůbec nezamlouvala. Jednopatrová budova stará skoro sto let dobře zapadla do ještě starší ulice, jež je jakýmsi předměstím města. Ke škole patří tři budovy, které byly postaveny později.

V protější ulici stály čtyři obchody, malá samoobsluha, fara, vedle ní pod starou košatou lípou pošta a na konci kostel.

Všechno v interiéru školy bylo už přežité. Stará kamna, podlaha natřená hydrovoskem, oprýskané stěny, malá okna, jimiž se tak tak prodralo slunce.

Nejhorší byly záchody, téměř nesplachovatelné, a ledové, nevytápěné chodby. Ani vzduch na chodbách nebyl příjemnější. Před každou třídou stál botník, oblečení žáků viselo na věšácích ve třídách. Ze dvora naštěstí táhlo, takže průvan školu občas dobře provětral. Nechtěla jsem věřit, že se tady dá vyučovat. Čas mi však připravil jiná, ještě méně uvěřitelná překvapení.

Když jsem byla představena prozatímní ředitelce školy (byla funkcí jen pověřena, čekala na definitivní rozhodnutí ONV), zazdálo se mi, že to tady nebude tak zlé. Snad to dělal její domácky vytahaný svetr, zrovna spravované zuby, mohutné poprsí nebo už nevím co, říkala jsem si prostě nadějně, že bude určitě mateřsky založená. V té době jsem se potřebovala o takový pocit opřít. Leč zakrátko se mé iluze rychle vytratily.

Sbor byl asi třicetičlenný a jako snad na všech školách celé naší socialistické vlasti tvořily většinu ženy, mužů zde bylo sotva pět. Sborovna se nacházela v 1. poschodí přímo naproti schodišti. Posadili mne kamsi doprostřed dlouhého stolu. Kolegyně tak nějak zapadly do tohoto neutěšeného prostředí.

Květa byla úplně jiná. Byla to velmi pohledná tmavovláska se zelenýma očima. Pravidelný obličej zušlechťovaly jemné rysy, vyzrálé mládí prozrazovala růžová barva obličeje. Její postavě nechybělo a nepřebývalo vůbec nic. Ani jejímu manželství. Svého sympatického, fešného manžela přímo zbožňovala. Měli dva syny. To nás dvě vlastně spřátelilo. A později úkoly. Znechucenost, apatie, vyčerpanost, únava se periodicky střídaly.

Květa mne do této školy přivítala slovy:

— Proč jste proboha vzala místo na této škole? Připravte se na nejhorší. To uvidíte! potěšila mne hned na začátku.

Nějak jsem to nevzala více na vědomí. Byla jsem ráda, že mám po rozvodu konečně střechu nad hlavou, a zvláště nad hlavami svých dětí.

Nový byt ještě voněl maltou, bylo v něm útulno a hlavně klidno a teplo. Když děti usnuly, lačně jsem se vrhala na četbu. Četla bych a četla. Úplně jsem zapomínala na všechny trampoty předchozích dnů.

Květě trvalo dlouho, než mi nabídla tykání a než mne pozvala do svého domova. Přijala jsem to s povděkem rozhodla jsem se, že se nebudu lidem vtírat do soukromí.

Také já jsem byla velmi opatrná při navazování užšího přátelství, ač jsem veselá, společenská a optimistická. Žel tady neznají mou minulost a pro ně jsem především žena bez muže, navíc dost mladá.

Přijali nás vskutku nezáviděníhodně. Chlapec chodil domů poškrábaný, v mateřské škole se necítil dobře.

Ani v domě to nebylo lepší. Náš vchod obývali z větší části učitelé, něco pak zdravotníci. Časem jsem se dozvěděla, jak moje kolegyně naším sousedstvím trpí. Polehávala ve sborovně tu a tam na stole, celá vyčerpaná. Nemohla prý kvůli nám spávat, děti prý dělají hotový cirkus. Přeháněla! Ve dne, to ano. Běhaly po schodech s křikem nahoru a dolů, honily se. Nebyla jsem schopná udržet je na uzdě. Nemohly se nabažit nového prostředí, ulic plných marastu, rour, klád a lecčeho, co patří ke stavbě.

Než jsem nastoupila do zdejší školy, řekl mi Školní Inspektor:

— Ještě v Červené Lhotě nebydlíte, a už tam máte znepřátelenou kolegyni. Chtěla váš byt.

Vlastně mne tady vůbec nechtěli. Žádali učitelskou dvojici. I v tisku tento požadavek inzerovali. Jenže dvojice se do konce října nevyskytla, tak se okres spokojil se mnou. Nic jsem o tom nevěděla. Až později. A s patřičným důrazem. O volném bytě mi řekla kolegyně na starém působišti.

Hned první měsíc, měsíc listopad, jsem zalitovala. Vyčítala jsem si, že jsem se měla nejdříve poptat na poměry ve zdejší škole a ne bez roz myslu vlézt z jednoho pekla do druhého. Nic, pranic kromě teplého bytu v novostavbě se mi tady nelíbilo. Cesta do školy kolem továrny, která vypouštěla oblaka dýmu do čisté oblohy, staré neudržované domky, chodníky umouněné od sazí.

Vítr divoce strhával poslední listy ze stromů v zahradách, listnáče oněměly. Ustavičně pršelo. Děti chodily zablácené a špinavé z neutěšeného staveniště.

První měsíc ve škole jsem prožila doslova v šoku. V životě bych si nebyla s to bez vlastního prožitku představit, kolik akcí se dá zvládnout za měsíc listopad a kousek prosince, Měsíce československosovětského přátelství. Výzdoba tříd, chodeb, sborovny. Beseda ve třídě s členem místní odbočky SČSP. Beseda učitelského sboru s významným člověkem ze SČSP, KSČ, s turistou, který poznal Sovětský svaz, beseda pro třídu o sovětské knize, soutěž O zemi, kde zítra již znamená včera, veřejná oslava VŘSR ve městě, lampiónový průvod, studium literatury o VŘSR v rámci IPVU (ideově politického vzdělávání učitelů), příprava na „jolku" před vánočními prázdninami.

Běhala jsem sem a tam. Ani jsem si nestačila uvědomovat, o co vlastně jde, co stále oslavuji, kde to vůbec jsem. Železářství naproti škole jsem si stačila všimnout až před Vánocemi.

—       To nebude lepší, říkala mi Květa po cestě ze školy. Šéfka je nezmar.

—       Ale já jsem vyslechla ve sborovně, že ona i její muž běhali s trikolorami v osmašedesátém a odháněli od sovětských tanků lidi, co chtěli dát napít vojákům, řekla jsem Květě. — To snad není pravda, vždyť by teď přece nemohla tak —

—       Ale mohla, přerušila mne Květa. — Drží v šachu papaláše nahoře, ruka ruku myje, všichni byli pomýlení a teď začnou pěkně od píky.

Měla jsem toho všeho plnou hlavu. Dali mi na starost kabinet jazyků. Ale sbírky prý jsou roztroušeny po škole, tak ať si to dám do pořádku. Bránila jsem se dlouho a marně. Prý mi to dává Soudružka Ředitelka příkazem jako stranický úkol, sdělil mi její Zástupce, když jsem se ohrazovala, že mi to přece musí někdo předat. Přece nemohu podepsat jen tak deset tisíc! A navíc — jaký stranický úkol, vždyť nejsem členkou strany!

Zrovna jsem v kabinetě dějepisu pátrala po jazykových sbírkách. Bylo tam zima, v kamnech se topilo jen ve třídách. Zabalila jsem se do kožíšku a zapálila si cigaretu. Měla jsem volnou hodinu a chtěla jsem ji využít k té nezáviděníhodné inventarizaci. Probírám obraz za obrazem. Vtom se otevřou dveře. V nich Soudružka Ředitelka metající po mně očima blesky. Zůstala jsem zaraženě stát.

—       Jak to, že tady kouříte? zeptala se ostře.

—       Ale vždyť je tady kabinet, koktala jsem. Přerušila mne:

—       Tady se nekouří, jen nahoře, to přece dobře víte, ne?

—       Ne, nevím, ozvala jsem se poctivě.

—       Nevymlouvejte se, řekla nekompromisně. To mne nadzvedlo.

—       Opravdu jsem to nevěděla. U nás se kouřilo ve všech kabinetech. Najednou se ve mně cosi vzbouřilo. Ani nevím, jak se ze mne vysypalo:

—       Vždyť tady ani nevím, čí jsem. Nestačím ani zaregistrovat, natož vnímat akce a úkoly, které se valí jeden za druhým. Hodíte na mne neexistující kabinet — vem kde vem. Vždyť tu ani neznám lidi. Jak mám všechny sbírky vypátrat?! A vy mi to dáte befelem.

Hleděla na mne neschopna slova. Nezadržitelně se ze mne hrnulo dál:

—       Přišla jsem sem nová, sama s dětmi, nikoho tu kloudně neznám a vy, místo abyste mi pomohla zorientovat se, čekáte, abyste mne chytla při přestupku. To je soudružské jednání? vypadlo ze mne.

—       Všechny jsme vdané, odpověděla nesmyslně.

Asi jsem ji vyvedla z míry. A dodala ještě větší nesmysl:

—       Co jste udělala pro Červenou Lhotu!

Na to jsem opravdu nenašla odpověď. Vždyť jsem tu měsíc. Vypadla. Teprve pak jsem se roztřásla. No to to pěkně začíná, pomyslela jsem si trpce.

Za pár dní po tom mne zastavila Soudružka Ředitelka na chodbě:

—       Potřebujeme vedoucí pionýrů, sdělila mi stručně. Zatajila jsem dech. Pozor, ať zase něco neplácnu. Všimla jsem si ve sborovně falešných, podlézavých úsměvů některých kolegyň, které začaly pomalu a jistě usilovat o její přízeň. Bylo to vlastně rozumné. Božínku, aspoň má pak člověk klid.

Ale mně se to silně protivilo. Zřejmě k mé smůle. Jsem povaha značně nepoddajná, a to zvláště tehdy, kdy jsem nucena, tlačena, znásilňována k jednání, které se příčí všemu rozumnému, přirozenému.

—       Vedoucí pionýrů? dávala jsem si načas. — Ale to přece učiteli nepřísluší! Náš ředitel byl zásadně proti, děti si také chtějí od učitele odpočinout, je to pak škola. A co autorita učitele? Pokračovala jsem a mluvila bych a mluvila, abych se ospravedlnila, vysvětlila, ale zarazila mě gestem ruky.

—       No vidíte, já jsem ředitelka a vedu pionýry. Zmohla jsem se jen na pokrčení ramen. Květa mi pak celé zarmoucené řekla:

—       Asi ses měla vymlouvat jinak, nebo půjdeš z průšvihu do průšvihu. Ona se totiž prací v PO vyšvihla až do této funkce. To víš, je to politická organizace.

Začala jsem být nervózní. Ne, musím si dát už pokoj, pak to přenáším na děti, vždyť je jen honím, když přijdu upachtěná ze školy. Všichni ve sboru pokyvují, usmívají se, za zády pak ale pomlouvají jedna radost!

Přece však ne všichni. Kolegyně matematička se jednou nedokázala ovládnout.

— Jste zlá a sprostá ženská, řekla jí před několika svědky. Pomohlo jí to pryč z tohoto hnízda, uplácávaného z ambic a aktivity. Přeložili ji jinam. Ráda tento trest přijala.

Přišly Vánoce. První v našem novém domově. Vychutnávali jsme je všichni beze zbytku. V bytě bylo jako v ráji. Teploučko, útulno, příjemně. Novostavba ještě voněla malbou. Děti si už vyhrály s hračkami od Ježíška a stavěly „bunkry". Přes stůl v obývacím pokoji přehazovaly deky a připevňovaly je k zemi knihami.

Nechala jsem je. Byly tak zaujaty! Nechtěla jsem vstupovat do jejich dětského světa bez pozvání. Měla jsem stejně dost svých starostí. V bytě byl po Vánocích nepořádek. Ohřívala jsem krocana, zbyl ho kus ze svátků. Vonělo to po celém bytě a lákalo.

Chtěla jsem si ještě sundat natáčky a prostřít ke stolu. Dostala jsem od maminky vánoční prostírání, vlastnoručně vyšité. Bylo na něm jehličí, šišky a hvězdičky. Bylo to zřejmě maminčino poslední dílo — ztrácela zrak. Vyndala jsem ubrus ze zásuvky.

Někdo zazvonil. Rozpačitě jsem si sáhla na natáčky, ale nebyl čas sundat je. Ve dveřích stála k mému velkému údivu Soudružka Ředitelka doprovázená dvojicí mladých lidí. Nečekaná a neohlášená návštěva mne značně vyvedla z míry. Vyvedla mne dočista, když jsem byla požádána o vstup do svého soukromí.

—       Musím vám představit vaše nové kolegy manžele X. Budou po prázdninách bydlet ve vašem bytě. Vy se přestěhujete do čtvrtého patra, oznámila mi suše.

No to mne podrž — nebyla jsem schopna kloudné myšlenky. Mechanicky jsem jim uvolnila cestu do bytu, v němž si děti dál netečně stavěly své bunkry.

Až si návštěvníci prohlédli celý byt, zmohla jsem se na protest:

—       Nejspíše se neodstěhuji do čtvrtého patra, ale někam úplně jinam. Ale vy se tím nenechávejte odradit a jděte si za svým, obrátila jsem se k nim s nejupřímnějším pohledem, jakého jsem byla schopna.

Odešli. Dosedla jsem na gauč, dopadla jsem tam. Připadala jsem si jako vyháněná z ráje. Stěhovala jsem se ten rok třikrát. A v létě se máme zase stěhovat? Proč? Odbor školství mne na toto místo s bytem přijal. Dostala jsem dekret na tento byt se dvěma a půl pokoji, právě na tento. Byt ve čtvrtém patře bych nepřijala. V domě nebyl výtah. Jedna bývalá kolegyně dohnala manžela ke stavbě domu kvůli stejným pod mínkám. A to měla jen jedno dítě! Jak budu sama tahat nahoru tašky nákupů? Ale kde teď honem seženu jinde bydlení? A proč mám vlastně uhýbat? Jakým právem Ředitelka takto rozhoduje?

Ne, nikam se nehnu, umiňovala jsem si. Avšak svírala mne taková úzkost, strach a hrůza, že se mi bude mstít. Za tu krátkou dobu jsem se stihla přesvědčit, že není radno jí odporovat. Když jsem se časem od kolegyň o ní leccos dozvídala, začala jsem si zoufat. Co to bude za život, když mne bude prohánět čísi ctižádostivost s bičem upleteným z ambic! Chtěla bych kromě hodin dávaných na oltář socialistické vlasti také někdy žít po svém.

Po Vánocích si mne Soudružka Ředitelka předvolala do ředitelny.

—       Telefonovala mi ta soudružka učitelka, co bude bydlet ve vašem bytě. Je těhotná. Vyslovila obavy, že byste jí mohla dělat nepříjemnosti a v tomto stavu, chápete. Žádám vás...

Neposlouchala jsem následující ponaučení. Byla jsem natolik vychovaná, abych z bytu nikoho takovým způsobem nevystrkávala.

Chodila jsem v ty dny jako spráskaný pes. Květa mi radila, že se nemám hnout, že se mi nic nestane, že jsou nějaké zákony. Začala jsem být ze situace nervózní.

Za několik dní si mě předvolali znovu. Spolkla jsem pro jistotu pilulku meprobamatu, abych neodporovala. Soudružka Ředitelka, její Zástupce, tehdejší předsedkyně KSČ a předsedkyně ROH mne očekávali v plné sestavě. Meprobamat asi nezabral natolik, abych úplně zpitoměla. Sdělila jsem vážené sešlosti:

—       Dobrá, přestěhuji se. Ale jakým právem se mnou takhle manipulujete? Proběhla mi hlavou myšlenka. Že si se mnou chtějí možná zahrát nějakou hru, třeba škatule, škatule, hejbejte se!

Ozvala se Soudružka Ředitelka: — Už si nevzpomínáte, když vás sem přivedl představit Soudruh Inspektor, že jsem vás informovala, že po odstěhování učitelské rodiny z bytu ve čtvrtém patře se tam přestěhujete vy?

—       Nic takového jsem neslyšela, ohradila jsem se. Do rozmluvy nám skočil netrpělivý Zástupce:

—       Soudružka Ředitelka přece nelže.

Takže lhářkou zůstanu já. Vida, Soudruh Inspektor se nedostavil, pomyslela jsem si. Později se mi Soudruh Inspektor přiznal, že nechtěl přijít lhát, a proti nim se také nechtěl postavit.

Stala jsem se problémovou osobou, ač jsem přece jen sbalila své sakypaky a přestěhovala se. Stěhovali mne tři kolegové, aby to bylo zdarma, jak Soudružka Ředitelka slíbila. Pominula bych to, že mne připravili o zrcadlo v šatníku. Střepy snad jednou přinesou štěstí. Pochopila jsem i to, že si kolegyně přišly nenápadně vyzvednout své manžely, když jsem je chtěla aspoň trošku uctít becherovkou. Jedna musela neodkladně opustit děti, šla si prý vypůjčit knihu, druhá mi přišla připomenout mateřské povinnosti, neboť mé děti běhaly po sedmé večer před domem. Vysvětlovat jí, že byt není zrovna při stěhování vhodný k dětským hrám, bylo zbytečné. Nechtěla jsem je urazit, ale jejich mužové nejsou zrovna mými typy.

A měsíc běžel za měsícem skoro tak rychle jako v pohádce O dvanácti měsíčkách. Vládcové měsíců si podávali žezlo, vítali vesnu, léto, jeseň a zimu a znovu a znovu.

Příchod jara jsem si v tomto shonu nestačila ani uvědomovat. Bylo tolik povinností, které se musely splnit, práce neubývalo, nikdy nic nekončilo.

Snažila jsem se ze všech sil, abych měla čistý stůl. Ale kdepak. Cestou ze školy či do školy jsem tu a tam zavadila očima o zahrádky před domy a smutně si uvědomovala, že už odkvetly fialky a já nepřivoněla k něžné kytičce. Nezbyl mi ani čas zachytit okamžik, kdy dští slunce zlato na holé pruty forzýtií. Nejvíc mne na keřích i stromech okouzlovaly první pupeny, které sílily sluncem.

Ale až léto, zlaté léto, horké a sladké mi přinášelo úlevu a klid a volnost. Na místním koupališti bývalo tak dobře! Pobývala jsem tam s dětmi celé dny. Vycházeli jsme v jedenáct dopoledne s teplým obědem v kastrůlku a vydrželi jsme do samého večera.

Tolik se nám tam líbilo, že jsme zpočátku ani nevnímali černý kouř valící se z továrního komína, v jehož bezprostředním sousedství bylo koupaliště — neuvážlivě, nemoudře vybudované. Kouř se táhl nemilosrdně nad našimi hlavami, mezi jasným modrým nebem a vodou v mod rozeleném bazénu. Tu a tam se nám na nose usadila černá piha, umouněná saze.

Děti se naučily neuvěřitelně brzy plavat. Ustrašeně jsem pobíhala z jedné strany koupaliště na druhou a sledovala s úzkostí každý jejich seskok do vody.

Mojí kolébkou je jižní Morava, krajina horkých srdcí, líbezných písní a dobrého vína. Milovala jsem ten kraj krajů a vracela se tam vyléčit si rány a jizvy.

Každé prázdniny jsme zajížděli k babičce pod Pálavu. Ten kraj mne úplně fascinoval. Vinice tam běží ve vyrovnaných řadách po svazích pokorně zvlněné krajiny, modlící se na kolenou k nebesům. Malé domky bíle září v horkém slunci.

Pálavské kopce se příliš nepovyšují nad své okolí. V šedém oparu skromně postávají na svém místě už tisíce let a moudře mlčí. Ti pamětníci našich dávných předků vědí své o duši a srdci lidí, kteří v jejich stínu žili a žijí své životy. Laskavě a teple shlížejí na jejich malovaná obydlí, jako by se nemohly do věčnosti nasytit tohoto pohledu. Poslouchají jejich řeč sladkodechou, bystřinku šepotavou, dobře znají jejich výšivky na ubrusech, na krojích, jejich kokeše se stuhami, neúnavně přepočítávají barevné korálky na živůtcích, pozorují roztočené sukně.

Když o hodech zaznějí dvojhlasné písně Moravských Slováků, rozpálí se Pálava ohněm lásky. Ale mlčí. Nehnutě stojí a mlčí úžasem. Na jejích svazích rok co rok rozkvétá její vyznání lidem, voňavá mateřídouška.

Zlaté prázdniny! Drahý domove, malovaná kolébko mého života, já se zase vrátím.

2. KAPITOLA

Prus: Dovolte lidem, aby byli šťastni podle jejich vlastního uznání.

V SOCIALISTICKÉ ŠKOLE

Ve škole jsme začali přidávat do kroku. Normalizovalo se ostošest. Začínala jsem mít pocit, že kdyby nikdo v naší zemi, tak my, naše škola, náš učitelský sbor pod vedením Soudružky Ředitelky ten socialismus vybuduje.

Vyhrnuli jsme si rukávy. Ne nad lokty, ale až na ramena. Musíme přece jít socialistické společnosti příkladem!

Bylo však potřeba nám to pořád systematicky a pravidelně vtloukávat do hlav. Pilně jsme studovali všechny sjezdy, všechna zasedání KSČ, té rodné strany, která nás neochvějně vedla dál. Vrývali jsme si do hlav data a letopočty těchto významných sjezdů, které se staly alfou omegou celého učebněvýchovného procesu.

Stále, stále jsem se nemohla smířit s tím tlakem, který nás deptal, dusil, deformoval. — Nevím, ale myslím si, že bychom měli., odmlčela jsem se, abych zvolila co nejopatrněji a nejdiplomatičtěji slova, — .myslím si, že bychom neměli tak příliš zavalovat žáky vším ideovým: četbou, knihami, filmy. Přece méně je někdy více. Budou pak o tyto věci stát víc, kroutila jsem to šalamounsky, jak se dalo, — co myslíte? Polemizovala jsem tak na jednom školení ideově politického vzdělávání učitelů.

Kupodivu mne tenkrát Soudružka Ředitelka nesrazila. Dělávala to dost často a každému, kdo se nějak protivil neúnosným aktivitám. — Všechno jde, mívala po ruce odpověď. Mně dokonce při řeči povzbudivě pravila: — Mladé ženě není dobře bez muže. Když si uděláte všechnu práci, co by kdo řekl tomu, že máte známost?

Zalapala jsem po dechu. Cha! Nejraději bych Soudružce Ředitelce sdělila, že nejsem schopna všechnu práci ani jediný den v týdnu v desetihodinové pracovní době zvládnout. Ale raději jsem diplomaticky mlčela. Už jsem zkoušela mít známost. Nezvládla jsem to. V sobotu a v neděli jsem musela vyprat, uklidit, psát přípravy, opravovat slohové či jiné písemné práce, psát posudky, plánovat, studovat na IPVU, psát ze studia konspekty. Kdepak, láska pro mne v době normalizace není. To by byl luxus.

Však také Soudružka Ředitelka jednou duchaplně pravila: — Tak jako mívaly jeptišky pod hlavou breviář, tak by měla mít socialistická učitelka pod hlavou Rudé právo. A myslela to vážně.

— To se už nedá vydržet, říkala mi Květa po cestě ze školy. — Pojď, uvaříme si kafe. Magdi, já bych si teď zašla do kavárny, dala si kafe, koňak a zapálila si cigaretu, prostě mezi lidi. Ale můžeš tady někam jít?! Vždyť tu ani kavárna není. Pojď, dáme si kafe aspoň u nás, nikdo ještě nebude doma. Aspoň chvilku.

—       Ale Květo, já už nejsem schopná kloudného slova, už nemohu pomalu ani pořádně vydechnout, vymlouvala jsem se. Cítila jsem se vyčerpaná, vysátá.

—       To nevadí, lákala mne dál. — Nebudeme mluvit, budeme jenom sedět a kouřit.

Stejně nám to nedalo. Vyšla z toho malá pedagogická rada. Konečně, tatáž profese svádí lidi k profesním debatám. Ale tady doma jsme viděly školu jinak. Viděly jsme děti, jejich problémy, naše problémy s nimi, radily jsme se, probíraly jsme výuku z různých hledisek, prostě jsme hovořily o práci. Viděly jsme školu a žáka tak, jak by to mělo být, jak to bylo před normalizací.

—       Víš, co je zajímavé? sdělovala jsem Květě svůj poznatek. Na mém předchozím pracovišti byla polovina práce a děti věděly, uměly víc. Jak to?

—       Nic zvláštního, pokyvovala Květa hlavou. — Vždyť ta druhá polovina, to jsou blbosti. Nedávno jsem spočítala, že máme v procesu o sedmnáct úkolů víc než dříve. A těch soutěží! Hrůza. No počítej!

—       Ne, proboha ne, nechme toho, bránila jsem idylu u kávy. — Ale proč je tak aktivní?

—       Ty nevíš? No kariéra. Chce být inspektorkou. Ale slyšela jsem, že by ji na okrese ti mužští nechtěli. Vymýšlela by jim soutěže a další aktivity. Těm se nechce, to je tak dobré pro nás.

Odvedla jsem řeč jinam:

—       Na téhle škole je otřesná kázeň. Je to asi tím sídlištěm. Domorodců tu tolik není.

—       Ale vždyť jsou už děti zblblé z toho všeho humbuku a nevypadá to, že tak brzy skončí, řekla zamyšleně Květa. — Vždyť nám nalajnovali školení IPVU až snad do konce tohoto století. Já nevidím žádnou perspektivu, spíš to bude horší, řekla rozladěně.

To přece není možné, myslela jsem si cestou domů. Co to má všechno za smysl?! Co bude z těch žáků?!

Tanky tu jsou, už jsme na to v tom shonu skoro zapomněli, možná i proto ten šturm.

Ale proč jsou někteří naši lidé tak aktivní, vždyť ti Rusové o to ani nestojí. Naši jim doslova lezou kamsi. Sovětští političtí představitelé o to ani stát nemusí. Jim stačí, že tu jsou jejich tanky, že bydlí mezi námi jejich důstojníci, že nás mají pěkně na mušce.

Říkám si Rusové, ale kteří! Ne, na všechny tuto nešťastnou okupaci svalovat nemohu. Ti obyčejní lidé, Slované bodří, laskaví, upřímní, ti ne. To je mocenská politika a proti té nic nezmohu. Pomyslela jsem na své děti.

Časem jsem si zvykla podřizovat se příkazům Soudružky Ředitelky. Nutila jsem se mít na paměti, že je to moje nadřízená, že ji musím respektovat. Jen jednou, jedinkrát jsem se neovládla, nedokázala jsem zabránit výbuchu hysterie, dusila mě.

Bylo to na chodníku před školou. Nevím, proč si Soudružka Ředitelka vybrala právě toto místo k zadávání úkolů.

— Povedete klub internacionálního přátelství, oznámila mi.

Mlčela jsem. Pak řekla:

—       Bude mít několik sekcí: kroužek pro dopisování s dětmi ze Slovenska, kroužek dopisování ze SSSR, Maďarska, Bulharska, Německa, prostě žáci si budou dopisovat s dětmi všech socialistických zemí.

Otevřela jsem ústa. Ale ještě jsem mlčela. Považovala to zřejmě za jakýsi můj souhlas. Pak jsem se zeptala:

—       A kdo bude dětem pomáhat s překlady dopisů?

—       Ale to nic, najdete mezi učiteli a veřejností určitě někoho, kdo má k jazyku těch zemí blízko.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Co vy na to, pane Komenský?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.