Miss Peregrine‘s Home for Peculiar Children

Poprvé vydáno v angličtině nakladatelstvím Quirk Books,

Philadelphia, Pennsylvania.

© Ransom Riggs, 2011

Translation © Bronislava Grygová, 2012

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2012

ISBN: 978-80-7462-154-3 (ePub)

ISBN: 978-80-7462-161-1 (mobi)

Právě když jsem se smířil s tím, že můj život bude obyčejný, začaly se dít neobyčejné věci. První z nich způsobila hrozný šok, a jako všechno, co vás změní jednou provždy, rozdělila můj život na dvě poloviny – na Předtím a Potom. Jako mnohé z dalších neobyčejných věcí, které měly přijít, byla i tato spojena s mým dědečkem Abrahamem Portmanem.

Když jsem vyrůstal, byl můj dědeček tím nejvíc fascinujícím člověkem, jakého jsem znal. Žil v sirotčinci, bojoval ve válce, křižoval oceány na parníku a projížděl pouštěmi na koni, účinkoval v cirkuse, věděl všechno o střelných zbraních a sebeobraně a o tom, jak přežít v divočině, a kromě angličtiny hovořil nejméně dalšími třemi jazyky. To všechno připadalo klukovi, který nevytáhl paty z Floridy, neuvěřitelně exotické, a kdykoliv jsem byl s ním, škemral jsem, aby mě zasypával svými příběhy. Vždycky mi vyhověl a vyprávěl mi je, jako by šlo o tajemství, která může svěřit jenom mně.

Když mi bylo šest, dospěl jsem k rozhodnutí, že jedinou šancí, abych mohl vést život aspoň zpola tak vzrušující, jako byl život dědečka Portmana, je stát se cestovatelem-badatelem. Podporoval mě v tom a strávil se mnou nejedno odpoledne shrbený nad atlasem světa, plánoval se mnou imaginární expedice, jejichž trasy jsme značili špendlíky s červenými hlavičkami, a vyprávěl mi o úžasných místech, která jednoho dne objevím. Doma jsem dával své ambice najevo pochodováním po bytě s lepenkovým válcem u oka a pokřikem „Země na obzoru!“ a „Připravit na přistání!“, dokud mě rodiče nevyhnali ven. Myslím, že se báli, aby mě dědeček nenakazil nějakou nevyléčitelnou snivostí, z níž se už nikdy nevzpamatuju – že mě tohle fantazírování chrání jako nějaké očkování před něčím užitečnějším –, a tak mi jednoho dne matka poručila, abych se posadil, a vysvětlila mi, že se badatelem stát nemůžu, protože na světě už bylo všechno objeveno. Narodil jsem se ve špatném století a cítil jsem se podvedený.

Ještě víc podvedený jsem se cítil, když mi došlo, že většina z nejlepších příběhů dědečka Portmana není zřejmě pravdivá. Ty nejbombastičtější příběhy se vždycky týkaly jeho dětství, třeba jak se narodil v Polsku, a když mu bylo dvanáct, poslali ho lodí do dětského domova ve Walesu. Kdykoliv jsem se ho zeptal, proč musel svoje rodiče opustit, odpověděl mi totéž: protože po něm šli netvoři. Polsko jimi bylo prostě prolezlé, tvrdil.

„Ale jací netvoři?“ ptával jsem se s vykulenýma očima. Stala se z toho už jakási rutina. „Příšerné hrbaté obludy s hnijící kůží a černýma očima,“ líčil. „A chodily takhle!“ A šoural se ke mně jako monstrum z nějakého starého filmu, dokud jsem se smíchem neutekl.

Vždy když je popisoval, přihodil nějaký nový šokující detail: páchli jako rozkládající se odpadky; byli neviditelní, mohli jste zahlédnout jen jejich stíny; v ústech skrývali klubka chapadel, která se dokázala v mžiku vymrštit, ovinout vás a vtáhnout do mohutných čelistí. Netrvalo dlouho a začal jsem mít potíže s usínáním, moje hyperaktivní představivost zaměňovala syčení pneumatik na vlhké vozovce za namáhavé dýchání, které se ozývalo hned za oknem, a stíny pode dveřmi za šedá a černá chapadla. Strašně jsem se těch příšer bál, ale vzrušovala mě představa, jak se s nimi potýkal můj dědeček, který přežil, aby mi o nich mohl vyprávět.

Ještě fantastičtější byly jeho příběhy o životě ve velšském sirotčinci. Bylo to čarovné místo, říkal, které vzniklo, aby ochraňovalo děti před netvory, na ostrově, kde každý den svítilo slunce a nikdo nikdy neonemocněl ani neumřel. Všichni žili společně ve velkém domě, který chránil starý moudrý pták – anebo tak nějak to vyprávěl. Ovšem, jak jsem rostl, začal jsem pochybovat.

„Jaký to byl pták?“ zeptal jsem se ho jednou odpoledne. Bylo mi sedm a nevěřícně jsem po něm pokukoval přes karetní stolek, kde mi dovolil vyhrát v Monopolech.

„Ohromný sokol, který kouřil dýmku,“ odpověděl.

„Určitě mě máš za pořádného hlupáka, dědo.“

Prolistoval svůj tenčící se štos oranžových a modrých peněz. „To bych si o tobě nikdy nemyslel, Jákobe.“ Věděl jsem, že jsem ho urazil, protože polský přízvuk, kterého se nikdy úplně nezbavil, opustil svůj úkryt. Cítil jsem se provinile a rozhodl se v jeho případě pro presumpci neviny.

„Ale proč ti chtěli ti netvoři ublížit?“ pokračoval jsem.

„Protože jsme nebyli jako ostatní lidé. Byli jsme podivní.“

„Jak podivní?“

„Ach, všelijak,“ řekl. „Byla tam dívka, která uměla létat, chlapec, ve kterém bydlely včely, bratr se sestrou, kteří dokázali zvednout nad hlavu obrovský balvan.“

Těžko říct, jestli to myslel vážně. Ale o dědečkovi se také vědělo, že nežertuje. Zamračil se a vyčetl z mé tváře určité pochybnosti.

„Dobrá, nemusíš věřit tomu, co říkám,“ dodal. „Mám obrázky!“ Odsunul zahradní lehátko, vešel do domu a nechal mě na verandě samotného. Za minutku se vrátil se starou krabicí od doutníků. Naklonil jsem se, abych lépe viděl, když z ní vytáhl čtyři pomačkané zažloutlé fotografie.

Na prvním rozmazaném obrázku bylo cosi, co vypadalo jako šaty bez svého nositele. Buď tak anebo ta osoba neměla hlavu.

„Samozřejmě, že má hlavu!“ ušklíbl se dědeček. „Jenom ji nevidíš.“

„A proč ne? Copak je neviditelný?“

„Podívejme, chytrá hlavička!“ Zvedl obočí, jako by ho moje schopnost dedukce překvapila. „Jmenoval se Millard. Legrační kluk. Někdy říkával: ,Hej, Abe, vím, cos dneska dělal,‘ a vyprávěl mi, kde jsem všude byl, co jsem jedl, jestli jsem se šťoural v nose, když jsem si myslel, že se nikdo nedívá. Občas šel za mnou, tiše jako myška, bez šatů, takže jsem ho nemohl vidět – jen mě sledoval!“ Pokýval hlavou. „To jsou věci, co?“

Ukázal mi další fotografii. Jakmile jsem se na ni podíval, zeptal se: „No? Co vidíš?“

„Malou holku?“

„A?“

„Má ve vlasech korunku.“

Poklepal prstem na spodní okraj fotografie. „A co její nohy?“

Přiblížil jsem si fotografii k očím. Dívčina chodidla se nedotýkala země. Ale neskákala – vypadala, jako by se ve vzduchu vznášela. Otevřel jsem údivem pusu.

„Ona letí!“

„Skoro,“ přisvědčil dědeček. „Levituje. Jen se nedokázala dost ovládat, takže jsme kolem ní museli někdy uvázat provaz, aby neodletěla pryč!“

Oči jsem měl přilepené na její vystrašené tváři, která připomínala obličej nějaké prapodivné panenky. „Je opravdová?“

„Samozřejmě, že je,“ odpověděl drsným hlasem, vzal si obrázek a nahradil ho jiným, na kterém byl tentokrát vychrtlý chlapec zvedající balvan. „Victor a jeho sestra nebyli moc chytří,“ řekl, „ale zato velmi silní!“

„Ale nevypadá silný,“ namítl jsem a prohlížel si chlapcovy hubené paže.

„Věř mi, byl. Zkusil jsem se s ním jednou prát a málem mi utrhl ruku!“

Ale nejpodivnější fotografie byla ta poslední. Byla to něčí hlava zezadu a na ní namalovaný obličej.

Zíral jsem na tu poslední fotografii, zatímco mi dědeček Portman vysvětloval: „Měl dvoje ústa, vidíš? Jedny vpředu a jedny vzadu. Proto byl tak veliký a tlustý!“

„Ale to je podvod,“ namítl jsem. „Ta tvář je jenom namalovaná.“

„Jasně, to namalované je podvod. To bylo kvůli představení v cirkusu. Ale říkám ti, měl dvoje ústa. Ty mi nevěříš?“

Přemýšlel jsem o tom, díval se na fotografie a na dědečkovu tvář, tak vážnou a upřímnou. Proč by mi lhal?

„Věřím ti,“ řekl jsem.

A já jsem mu opravdu věřil – aspoň pár let –, i když hlavně proto, že jsem mu věřit chtěl, tak jako většina mých vrstevníků chtěla věřit na Santu. Držíme se pohádek, dokud za svou víru neplatíme příliš mnoho, což pro mě nastalo jednoho dne ve druhé třídě, kdy na mě při obědě udělal Robbie Jensen baf u stolu, kde seděly holky, a vylekal mě. A pak jim řekl, že věřím na pohádky. Nejspíš jsem si to zasloužil za to, že jsem ve škole pořád opakoval dědečkovy příběhy, ale v těch několika ponižujících vteřinách jsem viděl, že mě přezdívka „hošánek“ bude provázet celá léta, a – právem či neprávem – měl jsem na něho vztek.

To odpoledne mě přijel ze školy vyzvednout dědeček, jako vždycky, když byli oba rodiče v práci. Vyškrábal jsem se do jeho starého pontiacu na sedadlo spolujezdce a prohlásil jsem, že už na pohádky nevěřím.

„Na jaké pohádky?“ zeptal se a pozoroval mě s brýlemi na špičce nosu.

„Však víš. Na ty povídačky. O dětech a netvorech.“

Vypadal zmateně. „A kdo říkal, že jsou to pohádky?“

Vysvětlil jsem mu, že vymyšlený příběh a pohádka jsou pro mě jedno a totéž, že pohádky jsou pro děcka, co čurají do plínek, a že vím, že jeho fotky a příběhy jsou jen výmysly. Čekal jsem, že se naštve anebo se začne hádat, ale on řekl jenom „dobře“ a nastartoval svůj pontiac. Sešlápl plyn a odlepili jsme se od obrubníku. A tím to skončilo.

Myslím, že věděl, že to přijde – nakonec jsem z těch příběhů musel vyrůst –, ale celou tu věc přešel tak rychle, že to ve mně zanechalo nepříjemný pocit člověka, kterému celý život lhali. Nemohl jsem pochopit, proč si to všechno vymyslel, proč mě přiměl, abych věřil, že nemožné je možné, když tomu tak není. Až o několik let později mi to vysvětlil táta. Když byl kluk, dědeček mu některé z těch příběhů vyprávěl taky, a nebyly to lži v pravém smyslu toho slova, ale přehnaná verze pravdy – protože dědečkovo dětství nebylo ani trochu pohádkové. Byl to horor.

Můj dědeček odešel jako jediný z rodiny z Polska předtím, než vypukla druhá světová válka. Bylo mu dvanáct, když ho rodiče poslali k úplně cizím lidem, posadili nejmladšího syna na vlak do Británie jen s kufříkem v ruce a s tím, co měl na sobě. Bez zpáteční jízdenky. Matku ani otce už nikdy neviděl, ani své starší bratry, bratrance a sestřenice, tety a strýce. Všichni zemřeli dřív, než mu bylo šestnáct. Zabili je netvoři, kterým unikl jen o vlásek. Nešlo ale o netvory s chapadly a hnijící kůží, takové, kteří se usadí v mysli sedmiletého dítěte – byli to netvoři s lidskou tváří, v nažehlených uniformách, pochodující v sevřeném útvaru, tak banální, že jste neměli šanci rozpoznat, co jsou zač, dokud nebylo příliš pozdě.

Stejně jako netvoři i příběh o začarovaném ostrově byl alegorií. Ve srovnání s hrůzami, které se odehrávaly v Evropě, musel sirotčinec, do něhož přijali mého dědečka, vypadat jako ráj, a v jeho příhodách se také rájem stal: bezpečným útočištěm, v němž panovalo nekonečné léto, žili v něm andělé strážní a zázračné děti, které ovšem ve skutečnosti nedokázaly létat, stát se neviditelnými ani neuměly zvedat balvany. Tou podivností, pro kterou je pronásledovali, byl prostě jejich židovský původ. Byly válečnými sirotky, vyplavenými na ten malý ostrov přílivem krve. Nebyly zázračné díky nějakým zázračným vlastnostem. Fakt, že unikly ghettu a plynové komoře, představoval zázrak sám o sobě.

Přestal jsem dědečka prosit, aby mi vyprávěl příběhy, a myslím si, že v skrytu duše se mu ulevilo. Jeho mládí obklopovalo tajemství. Dál jsem už nevyzvídal. Prošel si peklem a měl právo na svá tajemství. Styděl jsem se, že mu jeho život závidím, když jsem si uvědomil, jakou cenu za něj zaplatil, a snažil jsem se radovat z toho, že můj život je bezpečný a obyčejný a že jsem se o něj nijak nezasloužil.

Potom, o několik let později, když mi bylo patnáct, se stala neobvyklá a hrozná věc, a od té doby bylo už jen Předtím a Potom.

To poslední odpoledne Předtím jsem stavěl model Empire State Building v měřítku 1:10 000 z krabic plen pro dospělé. Byla to krásná věc, opravdu, dole byla široká pět stop a tyčila se nad uličkou s kosmetickými potřebami, za základnu jí sloužily krabice plen pro těžkou inkontinenci, vyhlídkovou terasu tvořily vložky pro lehký únik moči a ikonickou věžičku pečlivě naskládané zkušební vzorky. Bylo to téměř dokonalé, až na jeden důležitý detail.

„Použil jsi značku Neverleak,“ poznamenala Shelley a se zvednutým obočím skepticky hodnotila moji zručnost. „Ale v akci máme Stay-Tite.“ Shelley pracovala v obchodě jako vedoucí a její shrbená ramena a zarputilý výraz byly součástí její uniformy, stejně jako modré polokošile, které jsme museli všichni nosit.

„Myslel jsem, že jste říkala Neverleak,“ namítl jsem, protože to opravdu říkala.

„Stay-Tite,“ trvala na svém a lítostivě vrtěla hlavou, jako by ta moje věž byla zraněný dostihový kůň a ona tím, kdo třímá v ruce pistoli s perleťovou rukojetí. Nastalo krátké a trapné ticho, kdy nepřestávala vrtět hlavou a očima přecházela ze mě na věž a zase zpátky. Hleděl jsem na ni nechápavě, jako by mi vůbec nedocházelo, co chce tím potlačovaným hněvem naznačit.

„Aááách jo,“ řekl jsem nakonec. „Chcete tím říct, že to mám předělat?“

„Jenom proto, že jsi použil Neverleak,“ opakovala.

„Žádnej problém. Hned se do toho pustím.“ Špičkou předpisově černé tenisky jsem vykopnul ze základů budovy jednu krabici. V okamžení se kolem nás začala v kaskádách sesypávat celá ta velkolepá stavba, podlahou se rozlévala přílivová vlna vložek, krabice se odrážely jako kulečníkové koule od nohou překvapených zákazníků a doskákaly až k automatickým dveřím, které se otevřely a vpustily dovnitř závan srpnového vedra.

Shelleyina tvář dostala barvu zralého granátového jablka. Měla mě na místě vyhodit, ale věděl jsem, že takové štěstí mě nikdy nepotká. Usiloval jsem o vyhazov z drogerie Smart Aid po celé léto, ale ukázalo se, že je to skoro nemožné. Chodil jsem pozdě, a to opakovaně a s těmi nejchatrnějšími výmluvami; naprosto nesprávně jsem vracel drobné; dokonce jsem naschvál dával věci do špatných regálů, vody po holení jsem naskládal mezi projímadla a antikoncepční prostředky mezi dětské šampony. Nikdy jsem se zrovna nepředřel, a i když jsem se snažil předstírat, jak hrozně jsem nešikovný, Shelley mě stále tvrdohlavě vedla na výplatní listině.

Dovolte mi, abych své předešlé tvrzení upřesnil: bylo téměř nemožné, aby ze Smart Aid vyhodili mě. Kterýkoliv jiný zaměstnanec by letěl za mnohem menší prohřešek. Dostal jsem první lekci z politiky. V Englewoodu, malém a ospalém městečku u pláže, v němž jsem žil, byly tři obchody Smart Aid. V Sarasota County je jich sedmadvacet, na Floridě sto patnáct a šíří se celou zemí jako nějaká nevyléčitelná vyrážka. Důvodem, proč jsem nemohl dostat výpověď, bylo, že všechny ty obchody patřily mým strýcům. Důvodem, proč jsem nemohl odejít, bylo, že se stalo rodinnou tradicí, aby její členové nastoupili na své první místo v životě právě tam. Veškeré snahy o sebezničení mi přinesly jen spor se Shelley, který nebylo možné vyhrát, a hluboký a trvalý odpor ze strany spolupracovníků – kteří, ruku na srdce, by mě stejně nenáviděli, protože bez ohledu na to, kolik vystaveného zboží jsem shodil či kolik zákazníků ošidil, jednoho dne zdědím slušnou porci téhle společnosti, a oni ne.

***

Shelley se přebrodila plenami, zapíchla mi prst do prsou a chystala se říct něco jedovatého, když ji přerušil místní rozhlas.

„Jacobe, máte hovor na lince číslo dvě. Jacob, linka číslo dvě.“

Zírala na mě nasupeně, když jsem couval a zanechal její tvář barvy granátového jablka uprostřed trosek své věže.

***

Místnost pro zaměstnance byla vlhká a bez oken a našel jsem tam prodavačku z lékárny Lindu, jak oždibuje sendvič bez kůrky ve veselé záři přístroje na výrobu sodovky. Kývla hlavou směrem k telefonu, který visel na zdi.

„Na dvojce máš hovor. Ať je to, kdo je to, je to divnej patron.“

Zvedl jsem sluchátko, které se houpalo na šňůře.

„Jákobe, jsi to ty?“

„Ahoj, dědo.“

„Jákob, díkybohu. Potřebuju klíč. Kde mám klíč?“ Jeho hlas zněl naštvaně a sotva popadal dech.

„Jaký klíč?“

„Nehraj si se mnou,“ vyštěkl. „Ty víš jaký klíč.“

„Nejspíš sis ho někam jenom založil.“

„To ti namluvil tvůj otec,“ řekl. „Přiznej se. On se to nedozví.“

„Nikdo mi nic nenamluvil.“ Snažil jsem se změnit téma. „Vzal sis dneska ráno léky?“

„Přijdou si pro mě, chápeš? Nevím, jak mě po tolika letech našli, ale našli. S čím se jim mám postavit, s nožem na máslo?“

Nebylo to poprvé, co jsem ho slyšel takhle mluvit. Dědeček stárnul a popravdě začínal se chovat divně. Známky úpadku jeho duševního zdraví byly zpočátku sotva znatelné, zapomněl si třeba nakoupit anebo oslovoval mámu jménem naší tety. Ale během toho léta začala demence nabírat dramaticky na obrátkách. Fantastické příběhy z jeho života za války, které si vymyslel – nestvůry, čarovný ostrov –, se pro něj staly naprostou a deprimující skutečností. Posledních několik týdnů byl zvláště neklidný a moji rodiče, kteří se báli, aby si neublížil, vážně uvažovali o tom, že ho dají do domova. Z nějakého důvodu jsem byl ovšem jediným adresátem jeho apokalyptických telefonátů já.

Jako vždycky jsem se ho snažil uklidnit. „Jsi v bezpečí. Všechno je v pořádku. Donesu nějaké video a podíváme se na ně spolu, co na to říkáš?“

„Ne! Zůstaň, kde jsi! Tady není bezpečno!“

„Dědečku, ty nestvůry si pro tebe nepřijdou. Všechny jsi za války zabil, vzpomínáš?“ Zatímco Linda předstírala, že si čte módní časopis, a u toho na mě vrhala zvědavé pohledy, obrátil jsem se obličejem ke zdi, aby neslyšela závěr této bizarní konverzace.

„Ne všechny,“ namítl. „Ne, ne, ne. Zabil jsem jich hodně, to ano, ale vždycky se najdou nějaké další.“ Slyšel jsem ho, jak chodí po domě a tříská u toho věcmi, otevírá zásuvky, práská dvířky. Přehříval se jako reaktor. „Nechoď sem, slyšíš mě? Budu v pořádku – uříznu jim jazyky a vypíchnu oči, tohle jim člověk musí udělat! Kdybych jenom našel ten zpropadenej KLÍČ!“

Ten klíč patřil k velikánské skříni v dědečkově garáži. Byly v ní zásoby pušek a nožů, které by stačily na vyzbrojení menší domobrany. Půlku života je sbíral, jezdil za hranice na výstavy zbraní, pouštěl se na dlouhé lovecké výpravy a nepříliš nadšené členy rodiny tahal o nedělích zalitých sluncem do hor, aby je naučil střílet. Miloval své pušky tak, že s nimi občas dokonce spával. Můj táta měl starou fotku, která to dokazovala – dědeček Portman podřimuje s pistolí v ruce.

Když jsem se táty ptal, proč je dědeček Portman takový blázen do zbraní, řekl mi, že tohle se občas stává lidem, kteří byli ve válce anebo prožili něco traumatizujícího. Myslím, že po tom všem, čím si dědeček prošel, se necítil v bezpečí nikde, dokonce ani doma ne. Paradoxně teď, kdy si to nejlepší z něj začaly postupně brát halucinace a paranoia, to byla pravda – nebyl doma v bezpečí, ne se všemi těmi zbraněmi okolo. Proto můj táta ten klíč šlohnul.

Zopakoval jsem lež, že nevím, kde klíč je. Slyšel jsem další klení a bouchání, jak dědeček dupal po bytě a hledal ho.

„Pche!“ ozvalo se nakonec. „Ať si tvůj otec ten klíč nechá, když je pro něho tak důležitý. Ať si nechá i moji mrtvolu!“

Ukončil jsem co nejzdvořileji hovor a zavolal tátovi.

„Dědeček se pěkně vzteká,“ oznámil jsem mu.

„Vzal si už dneska léky?“

„To mi neřekl. Ale podle všeho si myslím, že ne.“

Slyšel jsem, jak si otec povzdychl. „Nemohl by ses u něho zastavit a zjistit, jestli je v pořádku? Já se teď z práce nedostanu.“ Otec pracoval na částečný úvazek jako dobrovolník v ptačí rezervaci, kde pomáhali bílým volavkám, které srazilo auto, a pelikánům, kteří spolkli rybářský háček. Byl ornitolog amatér a rádoby spisovatel příběhů z přírody – dokazoval to štos nepublikovaných rukopisů –, což může být skutečné zaměstnání jen tehdy, když se náhodou oženíte se ženou, jejíž rodina vlastní sto patnáct obchodů s drogistickým zbožím.

Jistě, moje zaměstnání mělo ke skutečné práci také daleko, a proto jsem mohl odejít, kdykoliv se mi zachtělo. Slíbil jsem, že za dědečkem zajdu.

„Díky, Jakeu. Slibuju, že tu věc s dědečkem už brzy vyřešíme, stačí?“

Tu věc s dědečkem. „Chceš říct, že ho dáme do ústavu,“ řekl jsem. „Uděláme z něj problém pro někoho jiného.“

„Ještě jsme se s mámou nerozhodli.“

„Ale samozřejmě že jste se už rozhodli.“

„Jacobe…“

„Já si s ním poradím, tati. Vážně.“

„Možná teď. Ale bude to s ním pořád horší.“

„Prima. Jak si přeješ.“

Zavěsil jsem a zavolal kamarádovi Rickymu, aby přijel. Za deset minut jsem zaslechl z parkoviště nezaměnitelné troubení jeho stařičkého Fordu Crown Victoria. Cestou jsem sdělil Shelley tu smutnou novinu – její věž z krabic od plen Stay-Tite bude muset počkat do zítřka.

„Naléhavá rodinná záležitost,“ vysvětlil jsem jí.

„Dobře,“ řekla.

Vyšel jsem do lepkavého dusného podvečera a našel Rickyho, jak sedí na kapotě svého omláceného vozu a kouří. Něco na jeho vysokých botách se zaschlým blátem a na tom, jak vypouštěl ze rtů obláčky kouře, a to, jak zapadající slunce ozářilo jeho zelené vlasy, mi připomnělo punkovou a křupanskou verzi Jamese Deana. Byl tím vším, bizarním cizosprášením všech možných subkultur, které najdete jen na jižní Floridě.

Všiml si mě a seskočil z kapoty. „Už tě vyrazili?“ zařval přes celé parkoviště.

„Pšššt!“ zasyčel jsem a rozběhl se k němu. „Nevědí o mém plánu!“

Ricky mě dloubl do ramene, čímž mi chtěl dodat kuráže, ale málem mi tím natrhl sval. „Žádný strachy, Spešlíku. Není všem dnům konec.“

Říkal mi Spešl Ed, protože jsem chodil do několika předmětů pro nadané žáky, jež tvořily v zásadě část speciálního edukačního programu naší školy, a to označení připadalo Rickymu nekonečně zábavné. Takové bylo naše přátelství – stejnou mírou v něm byla zastoupena iritace i kooperace. Spolupráce spočívala v neoficiální dohodě o výměně mozku za svaly, kterou jsme uzavřeli a podle které jsem mu pomáhal, aby nepropadl z angličtiny, a on mi pomáhal, abych se nestal obětí šílených psychopatů, co křižovali chodby naší školy. To, že silně znervózňoval mé rodiče, byl už jen bonus navíc. Řekl bych, že byl můj nejlepší přítel, což je méně patetické vyjádření skutečnosti, že to byl můj jediný přítel.

Ricky kopl do dveří fordky na straně spolujezdce, což byl způsob jejich otvírání, a já jsem nasedl. To auto bylo úžasné, přímo muzeální kousek nechtěného lidového umění. Ricky ho koupil na městské skládce za plechovku pětadvaceticentových mincí – anebo to alespoň tvrdil. Vůni jeho původu nedokázal přebít ani celý les ze stromečků napuštěných voňavkou, které se houpaly zavěšené na zpětném zrcátku. Sedadla byla opancéřována širokou lepicí páskou, aby se vám zatoulané pružiny z čalounění nezapíchly do zadku. Nejlepší ze všeho byl ovšem exteriér, zrezivělá měsíční krajina plná děr a důlků, výsledek plánu, jak vydělat peníze na benzin za to, že dovolil opilým vymetačům večírků, aby si za doláč praštili do auta golfovou holí. Jediným pravidlem, i když ne přísně dodržovaným, bylo, že nesměli mířit na sklo.

Motor se s rachocením a v oblaku modrého kouře probudil k životu. Když jsme vyjeli z parkoviště a rolovali podél nákupních středisek směrem k domku dědečka Portmana, začal jsem se obávat, co asi uvidíme, až tam přijedeme. V těch nejhorších scénářích jsem si představoval dědečka, jak pobíhá nahý po ulici a v rukou třímá loveckou pušku, jak stojí s pěnou u úst na trávníku před domem anebo leží a číhá s nějakým oblým předmětem v ruce. Možné bylo všechno, a pomyšlení, že tohle bude první Rickyho dojem z muže, o kterém jsem vyprávěl s takovou úctou, mě obzvlášť znervózňovalo.

Když jsme vjížděli na dědečkovo předměstí, do labyrintu slepých uliček, jimž se říkalo Circle Village, obloha na sebe vzala barvu čerstvé podlitiny. Zastavili jsme u vjezdu, abychom se ohlásili strážnému, ale starší muž v budce chrápal a brána byla otevřená, jako častokrát, a tak jsme prostě vjeli dovnitř. Telefon mi zacvrlikal textovku od táty, který se ptal, co je nového, a za tu chvilku, než jsem naťukal odpověď, se Rickymu podařilo to, že jsme se naprosto a neskutečně ztratili. Když jsem řekl, že nemám tušení, kde jsme, zaklel a se skřípějícími koly provedl několik obratů o sto osmdesát stupňů, z okýnka vyplivoval gejzíry slin zabarvených tabákem, zatímco já jsem pečlivě pátral po okolí a snažil se najít nějaký záchytný bod. Nebylo to snadné, i když jsem jako kluk navštívil dědečka bezpočtukrát, protože každý dům vypadal přesně jako ten, s nímž sousedil: přikrčený a hranatý, jen s malými obměnami, s plotem z hliníkového plechu anebo z tmavých dřevěných latěk, anebo se sádrovou balustrádou vpředu, která klamala a vypadala skoro exkluzivně. Tabulky s názvy ulic, z nichž polovina byla vybledlá nebo zpuchýřovatělá od slunce, také mnoho nepomohly. Jedinými skutečnými orientačními body byly bizarní a pestrobarevné předzahrádky, díky kterým vypadala Circle Village jako opravdové muzeum pod širým nebem.

Konečně jsem poznal poštovní schránku připevněnou na postavičce kovového lokaje, který navzdory hrdě narovnaným zádům a nafoukanému výrazu vypadal, jako by ronil rezavé slzy. Zařval jsem na Rickyho, aby odbočil doleva. Pneumatiky fordky zakvílely a já sebou praštil o dveře. Ten náraz musel spojit něco v mém mozku, protože jsem si najednou začal vzpomínat kudy kam. „Rovně k plameňákům! Doleva ke střeše se Santy různého etnika! Přímo kolem čurajících andělíčků!“

Když jsme míjeli cherubíny, Ricky zpomalil, až jsme jeli skoro krokem, a pochybovačně si prohlížel blok, kde bydlel můj dědeček. Na verandě nesvítilo jediné světlo, za oknem neblikala obrazovka televizoru, ve vjezdu nestálo ani jedno auto. Všichni sousedi odtáhli na sever, aby unikli mučivému vedru léta, trpaslíky nechali jejich osudu uprostřed zanedbaných trávníků, okna schovali před hurikánem za okenicemi, takže každý dům připomínal malý barevný atomový kryt.

„Poslední nalevo,“ řekl jsem. Ricky šlápl na plyn a řítili jsme se ulicí. Před čtvrtým či pátým domem jsme projeli okolo staršího muže, který hadicí zaléval trávník. Byl plešatý jako koleno, na sobě měl župan a pantofle a stříkal vodu na trávu, jež mu sahala po kotníky. Dům byl tmavý a zabedněný jako všechny ostatní. Otočil jsem se, abych se na něj podíval, a zdálo se mi, že na nás hledí – což by neměl, jak jsem si trochu šokovaně uvědomil, protože měl oči bílé jako mléko. To je divné, pomyslel jsem si. Dědeček Portman se nikdy nezmínil, že má slepého souseda.

Ulice končila stěnou ze zakrslých borovic a Ricky ostře zahnul doleva do vjezdu u domu mého dědečka. Vypnul motor, vystoupil a kopancem mi otevřel dveře. Naše boty šustily suchou trávou k verandě.

Zazvonil jsem a čekal. Kdesi štěkal pes, osamělý zvuk v tom dusném večeru. Když nikdo nereagoval, zabušil jsem na dveře, protože mě napadlo, že možná nefunguje zvonek. Ricky odháněl komáry, kteří se na nás začali lepit.

„Možná šel ven,“ řekl Ricky a zašklebil se. „Na rande.“

„Jen se moc nesměj,“ řekl jsem. „Kterýkoliv večer v týdnu má lepší výběr než my. Tohle místo se hemží žádoucími vdovami.“ Vtipkoval jsem jen proto, abych se uklidnil. To ticho mě znervózňovalo.

Vytáhl jsem náhradní klíč z úkrytu mezi keři. „Počkej tady.“

„Jo, do prčic. Proč?“

„Protože máš dva metry a zelené vlasy a děda tě nezná a má hromadu pušek.“

Ricky pokrčil rameny a strčil si do pusy další žmolku tabáku. Natáhl se na lehátku, já jsem odemkl vchodové dveře a vešel dovnitř.

I v tom blednoucím světle jsem viděl, že dům je v katastrofálním stavu. Vypadal, jako by jej důkladně prošmejdili zloději. Police na knihy a skříňky s přihrádkami byly prázdné, sošky a výtisky Reader’s Digest, které je jinak plnily, ležely poházené na podlaze. Polštáře z gauče se válely na zemi a židle byly převrácené. Dvířka od lednice a od mrazáku byla otevřená a jejich obsah pomalu tál a vytvářel na linoleu lepkavé kaluže.

Srdce se mi sevřelo. Dědeček Portman skutečně nakonec přišel o rozum. Volal jsem ho – ale žádná odpověď.

Chodil jsem z pokoje do pokoje, rozsvěcel a prohlížel si všechna místa, kam by se snad paranoidní stařec mohl schovat před nestvůrami: za nábytkem, na půdě, pod ponkem v garáži. Dokonce jsem zkontroloval i vnitřek jeho skříně se zbraněmi, i když, samozřejmě, byla zamčená a na klice jsem viděl škrábance od toho, jak se snažil skříň otevřít. Venku na verandě se v lehkém vánku houpaly květináče se schnoucími koniferami, zatímco jsem klečel na podlaze a nahlížel za ratanový nábytek v obavách, co bych mohl najít.

Všiml jsem si záblesku světla vycházejícího ze zahrady za domem.

Proběhl jsem dveřmi s ochrannou sítí proti hmyzu a v trávě našel zapomenutou baterku, jejíž paprsek mířil k lesu, který sousedil s dědečkovou zahradou – divočina zarostlá houštím trpasličích palem, nerovných jako zuby na pile, a divokými palmami, která se táhla asi míli mezi Circle Village a další parcelou, Century Woods. Podle místní legendy byly lesy plné hadů, mývalů a divočáků. Když jsem si tam představil dědečka, ztraceného a nepříčetného, jen v županu, přepadla mě zlá předtucha. Každý druhý týden psali v novinách o nějakém starším občanovi, který zakopl, spadl do vodní nádrže a sežrali ho aligátoři. Nebylo těžké představit si ten nejhorší možný scénář.

Zavolal jsem na Rickyho a on se za chvíli prodíral okolo domu. Ihned si něčeho všiml: zvláštního dlouhého řezu v ochranné síti na dveřích. Tiše hvízdl. „Pořádná díra. To mohlo udělat divoký prase. Anebo puma. Víš, jaký má pazoury.“

Někde blízko se ozval zuřivý štěkot. Oba jsme sebou trhli a vyměnili si pohledy. „Anebo pes,“ dodal jsem. Ten zvuk vyvolal v sousedství řetězovou reakci a za chvíli se ozývalo štěkání ze všech stran.

„Možná,“ řekl Ricky a kývl hlavou. „V auťáku mám dvaadvacítku. Počkej chvilku.“ A zmizel pro pistoli.

Štěkot dozněl a jeho místo zaujal sbor nočního hmyzu, jeho nezvyklé hučení. Po tvářích mi v čúrcích stékal pot. Byla už tma, ale vánek ustal a vzduch se zdál ještě dusnější než ve dne.

Zvedl jsem baterku a vykročil směrem ke stromům. Můj dědeček je tam někde, tím jsem si byl jist. Ale kde? Nejsem žádný stopař a Ricky taky ne. A přesto jako by mě něco vedlo – zrychlený tep srdce, nějaký šepot v tom lepkavém vzduchu – a najednou jsem nedokázal čekat už ani o vteřinu déle. Vkročil jsem do podrostu, jako když barvář zachytí neviditelnou stopu.

V lesích na Floridě se dá jen stěží běžet. Každičký metr čtvereční, kde náhodou neroste žádný strom, se ježí výhonky palmeta, které sahají až do pasu, a pavučinami propojených výhonků psího vína. Ale já jsem se snažil, jak jen to šlo, volal jsem dědečkovo jméno a šmejdil baterkou do všech koutů. Koutkem oka jsem zachytil záblesk něčeho bílého a namířil si to k té věci, ale při bližším pohledu se ukázalo, že je to jen vybělený a vyfouknutý fotbalový míč, který jsem tu před lety ztratil.

Už jsem to chtěl vzdát a vrátit se pro Rickyho, když jsem si najednou všiml úzké pěšiny, kterou někdo nedávno prošlapal mezi palmičkami. Vstoupil jsem na ni a svítil baterkou okolo, listy byly pocákané čímsi tmavým. Vyschlo mi v krku. Sebral jsem odvahu a šel po stopě. Čím dál jsem šel, tím víc se mi svíral žaludek, jako by moje tělo vědělo, co ho čeká, a snažilo se mě varovat. A pak se pěšina v křoví rozevřela a já jsem ho spatřil.

Dědeček ležel tváří dolů na záhonu popínavých rostlin, nohy měl od sebe a jednu ruku zkroucenou pod tělem, jako by padal z veliké výšky. Myslel jsem si, že je určitě mrtvý. Nátělník měl zbrocený krví, kalhoty roztrhané a chyběla mu jedna bota. Dlouhou chvíli jsem jen zíral, paprsek baterky roztřeseně těkal po jeho těle. Když jsem se znovu dokázal nadechnout, vyslovil jsem jeho jméno, ale ani se nepohnul.

Padl jsem na kolena a přitiskl hřbet ruky na jeho záda. Krev, která tu prosakovala, byla ještě teplá. Cítil jsem, jak velmi nepatrně, sotva znatelně dýchá.

Vsunul jsem pod něj ruce a obrátil ho na záda. Byl naživu, i když jen trochu. Skelné oči, tváře vpadlé a bílé. Pak jsem uviděl ty šrámy uprostřed jeho hrudi a málem jsem omdlel. Byly široké a hluboké a krev se mísila s hlínou, a zem, na které ležel, změkla krví v bláto. Snažil jsem se zakrýt ty rány roztrhanou košilí, aniž bych se na ně díval.

Slyšel jsem, jak Ricky na dvorku křičí. „TADY JSEM!“ zaječel jsem a možná jsem měl říct něco víc, třeba nebezpečí nebo krev, ale nešlo to. Myslel jsem jen na to, že dědečci mají umírat v posteli, v tiché místnosti s bzučícími přístroji, a ne na hromadě mokré a páchnoucí hlíny, s mravenci pochodujícími po jejich těle a s mosazným nožem na dopisy v dlani.

Nůž na dopisy. To bylo všechno, čím se mohl bránit. Vzal jsem mu ho a on bezmocně mávl paží do vzduchu, a tak jsem ho uchopil za ruku a stiskl ji. Moje prsty s okousanými nehty ovinuly ty jeho, bledé a protkané fialkovými žilkami.

„Musím tě odnést,“ řekl jsem mu a vsunul jednu paži pod jeho záda a druhou pod nohy. Snažil jsem se ho nadzvednout, ale začal naříkat a ztuhl, a tak jsem toho nechal. Nesnesl jsem pomyšlení, že bych mu mohl působit bolest. Ale nemohl jsem ho ani opustit, nedalo se dělat nic než čekat, a tak jsem mu něžně smetl hlínu z paží a z tváře i z řídnoucích bílých vlasů. Tehdy jsem si všiml, že se jeho rty pohybují.

Jeho hlas nebylo téměř slyšet, bylo to slabší než šepot. Naklonil jsem se a přiložil mu ucho ke rtům. Mumlal, na hranici mezi vědomím a bezvědomím, střídal angličtinu s polštinou.

„Nerozumím ti,“ zašeptal jsem. Opakoval jsem jeho jméno, dokud se mi nezdálo, že se na mě soustředěně dívá, a pak se zhluboka nadechl a řekl tiše, ale zřetelně: „Jeď na ten ostrov, Jákobe. Tady není bezpečno.“

„Pojedu. Slibuji.“ Co jsem mohl říct jiného?

„Myslel jsem si, že tě dokážu ochránit,“ pokračoval. „Měl jsem ti to říct už dávno…“ Viděl jsem, jak z něj pomalu odchází život.

„Říct co?“ zeptal jsem se a snažil se zadržet slzy.

„Už není čas,“ zašeptal. Pak zvedl hlavu ze země, celý se roztřásl tou námahou a vydechl mi do ucha: „Najdi toho ptáka. Ve smyčce. Na druhé straně starcova hrobu. Třetího září 1940.“ Pokýval jsem hlavou, ale viděl, že nechápu. Z posledních zbytků sil dodal: „Emerson – ten dopis. Řekni jim, co se stalo, Jákobe.“

S tím znovu klesl, vyčerpaný a slábnoucí. Řekl jsem mu, že ho miluju. A pak se zdálo, jako by se ztratil sám v sobě, jeho pohled prolétl okolo mě na oblohu, prozářenou hvězdami.

Potom se z křoví vynořil Ricky. Uviděl, jak svírám v náručí bezvládného starce, a o krok couvl. „Ach bože! Ach Ježíši! Ach, Ježíši,“ mumlal a třel si obličej rukama, a jak tak blábolil něco o pulzu a že je třeba zavolat policajty a že v tom lese nic neviděl, přepadl mě strašně zvláštní pocit. Pustil jsem dědečkovo tělo a vstal, vedl mě instinkt, o kterém jsem netušil, že ho mám. V tom lese něco je, ano – cítil jsem to.

Měsíc nesvítil a v houštinách se nic kromě nás nehýbalo, a přesto jsem jaksi věděl, kdy zvednout baterku a kam zamířit, a v okamžiku, kdy tmu krátce proťalo světlo, jsem spatřil tu tvář, která jako by vystoupila přímo z nočních můr mého dětství. Zírala na mě očima, jež se koupaly v temné tekutině, na shrbené postavě volně visely cáry masa černého jako uhel, ústa měla groteskně otevřená, aby se z nich mohly plazit ven dlouhé jazyky připomínající úhoře. Něco jsem vykřikl a ono se to otočilo a zmizelo, zatřáslo to keřem a upoutalo Rickyho pozornost. Zvedl svou dvaadvacítku a vypálil ta-ta-ta-ta a u toho se ptal: „Co to bylo? Co to sakra jenom bylo?“ Ale on to neviděl a já jsem nemohl mluvit, abych mu to řekl, protože jsem ztuhl a moje skomírající baterka poblikávala pustým lesem. A pak jsem musel ztratit vědomí, protože říkal Jacobe, Jakeu, Spešlíku, jsešvpořádkuneboco, a to je poslední, co si pamatuju.

Měsíce po dědečkově smrti jsem procházel očistcem béžových čekáren a anonymních ordinací, analyzovali mě a vyslýchali, mluvili tak, abych to neslyšel, souhlasně kývali, když na mě promluvili, a tak pořád dokola, stal se ze mě objekt tisíců soucitných pohledů a svraštělých čel. Rodiče se mnou zacházeli jako s křehkým rodinným klenotem, měli strach se přede mnou hádat či dávat najevo trápení, abych se z toho nerozletěl na kusy.

Pronásledovaly mě noční můry, kdy jsem se budil s křikem, a bylo to tak zlé, že jsem na noc musel nosit chránič na ústa, abych neskřípal ze spaní zuby. Nemohl jsem zavřít oči, abych ji neviděl – tu hrůzu s ústy plnými chapadel, kterou jsem spatřil v lese. Byl jsem přesvědčen, že to ona zabila mého dědečka a že se brzy vrátí pro mě. Občas mě ten šílený panický strach přemohl jako tenkrát v noci a já jsem si byl jistý, že někde blízko, ukrytá mezi tmavými stromy, za dalším autem na parkovišti, vzadu za garáží, kde jsem měl svoje kolo, na mě čeká.

Vyřešil jsem to tím, že jsem přestal vycházet z domu. Celé týdny jsem odmítal vyjít byť jen na příjezdovou cestu a donést ranní noviny. Spával jsem zamotaný v přikrývkách na podlaze v prádelně, v jediné části domu, která neměla okna a dveře se zamykaly zevnitř. Tady jsem strávil den dědečkova pohřbu, na sušičce a s laptopem na klíně, a snažil se odreagovat hraním on-line her.

Kladl jsem si za vinu to, co se stalo. Kdybych mu jen tehdy uvěřil, tak zněl můj nekonečný refrén. Jenže já jsem mu nevěřil, stejně jako všichni ostatní, a teď vidím, jak se asi musel cítit, protože nikdo nevěřil ani mně. Moje verze událostí se zdála naprosto přijatelná, dokud mě nedonutili vyslovit ji nahlas, a pak to znělo šíleně, hlavně toho dne, kdy jsem musel všechno vyprávět policejnímu důstojníkovi, který přišel k nám domů. Vykládal jsem mu o všem, co se stalo, dokonce i o té kreatuře, a on seděl proti mně u kuchyňského stolu, pokyvoval hlavou a do kroužkového bloku si nezapsal ani řádek. Když jsem skončil, řekl jenom „skvělý, díky“, pak se obrátil k mým rodičům a zeptal se, jestli „jsem už u někoho byl“. Jako bych nevěděl, co to znamená. Řekl jsem mu, že chci učinit ještě jedno prohlášení, pak jsem zvedl prostředník a odkráčel jsem.

Poprvé po mnoha týdnech na mě rodiče zařvali. Přineslo mi to skutečně určitou úlevu – ten starý známý zvuk. Zakřičel jsem jim v odpověď něco škaredého. Že mají radost, že je děda Portman po smrti. Že já jsem byl jediný, kdo ho měl doopravdy rád.

Polda se chvíli bavil s rodiči na příjezdové cestě a pak odjel, aby se za hodinu vrátil s chlápkem, který se představil jako kreslíř. Přinesl si s sebou velikánský skicář a požádal mě, abych toho netvora znovu popsal, a když jsem to dělal, on maloval, sem tam kreslení přerušil a zeptal se na nějaký detail.

„Kolik očí to mělo?“

„Dvě.“

„Mám tě,“ řekl, jako kdyby byly obludy pro policejního karikaturistu úplně běžnou záležitostí.

Jestli to měl být pokus, jak mě uklidnit, pak byl tedy velice průhledný. A úplně se prozradil, když se mi snažil ten obrázek věnovat.

„Copak vy to nepotřebujete do spisu nebo tak nějak?“ zeptal jsem se ho.

Vyměnil si s policistou udivený pohled se zdviženým obočím. „Jistě, že ano. Co jsem si to myslel?“

Jeho jednání mě hluboce uráželo.

Dokonce ani můj nejlepší a jediný přítel Ricky mi nevěřil, a to tam byl. Přísahal, že v tu noc žádné monstrum v lese neviděl – i když jsem svítil baterkou přímo na ně –, a přesně tohle taky řekl policajtům. Slyšel ale štěkot. My oba jsme jej slyšeli. Proto nebylo zrovna překvapením, když policie celý případ uzavřela s tím, že dědečka zabila smečka divokých psů. Zřejmě už tu smečku někde viděli, a ti psi taky pokousali týden předtím nějakou ženu, která šla lesem Century Woods. A všechno se to stalo v noci. „Což je přesně ta doba, kdy je nejtěžší nestvůry zahlédnout!“ poznamenal jsem. Ale Ricky jenom zavrtěl hlavou a zamumlal něco v tom smyslu, že potřebuju „psychouše“.

„Myslíš cvokaře,“ vyhrkl jsem, „jo, a díky moc. Je super, když má člověk tak citlivé přátele.“ Seděli jsme u mě na terase a pozorovali, jak nad zálivem zapadá slunce, Ricky stočený do klubíčka v absurdně předraženém zahradním křesle, které rodiče přivezli z výletu do westernového střediska Amish Country, nohy měl poskládané pod sebou a paže křížem, kouřil jednu za druhou s jakýmsi chmurným odhodláním. U nás doma vypadal vždycky trochu nejistě, ale podle toho, jak uhýbal očima, kdykoliv se na mě podíval, jsem věděl, že tentokrát se necítí nesvůj kvůli bohatství mých rodičů, ale kvůli mně.

„Jak myslíš, akorát s tebou jednám na rovinu,“ řekl. „Když budeš pořád mluvit o netvorech, strčí tě někam pod zámek. A pak budeš vážně Spešl.“

„Neříkej mi tak.“

Odhodil cigaretu a plivl přes zábradlí hustý lesklý chrchel.

„Tys kouřil a žvýkal tabák zároveň?“

„No a co, seš snad moje matka?“

„Copak vypadám na to, že kouřím šoféry kamionů za stravenky?“

Ricky si potrpěl na vtipy o matce, ale tohle bylo jasně víc, než dokázal strávit. Vyskočil ze židle a praštil mě tak tvrdě, až jsem skoro sletěl z terasy. Ječel jsem na něho, aby vypadl, ale on už byl stejně na odchodu.

Uplynuly měsíce, než jsme se znovu setkali. Takové to je, když má člověk přátele.

***

Nakonec mě rodiče skutečně zavedli ke cvokaři – tichému muži s olivovou pletí jménem doktor Golan. Neprotestoval jsem. Věděl jsem, že pomoc potřebuju.

Myslel jsem si, že budu těžký případ, ale doktor Golan se mnou pracoval překvapivě rychle. Klidný, bezcitný způsob, kterým všechno vysvětloval, byl skoro hypnotizující, a během dvou sezení mě přesvědčil, že ta nestvůra byla jen výplodem mé vzrušené fantazie, že trauma z dědečkovy smrti mě přimělo k tomu, abych viděl něco, co ve skutečnosti neexistovalo. Především to byly dědečkovy příběhy, které tu nestvůru zasely do mé mysli, vysvětloval doktor Golan, takže je naprosto pochopitelné, že když jsem tam klečel a svíral ho v náručí, a prožíval nejtěžší šok svého mladého života, vybavil jsem si dědečkova vlastního bubáka.

Existoval pro to dokonce i název – akutní reakce na stres. „Nevidím na tom nic reakčního,“ komentovala to matka, když se doslechla o mé zbrusu nové diagnóze. Její žert se mě nijak ne-dotkl. Skoro všechno ostatní znělo líp než blázen.

To, že jsem už nevěřil v reálnou existenci příšer, ovšem ještě neznamenalo, že je mi líp. Pořád mě pronásledovaly noční děsy. Byl jsem vystresovaný a paranoidní, a ve styku s lidmi jsem na tom byl tak zle, že mi rodiče najali domácího učitele, takže jsem do školy chodil jen tehdy, když jsem se na to cítil. Také mi – konečně – dovolili odejít z obchodu. Mou novou prací teď bylo „cítit se lépe“.

Velmi brzy jsem se rozhodl, že se nechám propustit i z tohoto zaměstnání. Jakmile se ten malý problém mého dočasného bláznovství podařilo vyřešit, zdálo se, že hlavní funkcí doktora Golana je předepisovat mi recepty. Pořád noční děsy? Něco na to dáme. Panický záchvat ve školním autobuse? Tohle pomůže. Nemůžeš spát? Zvedneme dávkování. Ze všech těch pilulek jsem tloustl a blbnul, a stále jsem se cítil mizerně a v noci spal jen tři nebo čtyři hodiny. Proto jsem začal doktoru Golanovi lhát. Předstíral jsem, že je mi skvěle, zatímco každý, kdo se na mě podíval, musel zaznamenat pytle pod mýma očima a to, že při každém nenadálém zvuku vyskakuju jak neurotická kočka. Jeden týden jsem si vymyslel celý deník snů, moje sny v něm byly neslané nemastné a jednoduché, takové, jaké mívají normální lidé. Jeden sen byl o návštěvě u zubaře. Ve druhém jsem létal. Namluvil jsem mu, že se mi dvě noci po sobě zdálo, jak běhám po škole nahatý.

Vtom mě zastavil. „A co příšery?“

Pokrčil jsem rameny. „Ani památky. Hádám, že to znamená, že se uzdravuju, ne?“

Doktor Golan chvilku poklepával svým perem a pak si něco zapsal. „Doufám jenom, že mi neříkáš to, co si myslíš, že chci slyšet.“

„Jasně, že ne,“ řekl jsem a očima procházel zarámované diplomy na zdi, všechny svědčily o jeho odbornosti v nejrůznějších oborech psychologie, a jsem si jist, že včetně toho, jak poznat, když vám akutně vystresovaný teenager lže.

„A teď chvíli vážně.“ Odložil pero. „Říkáš mi, že se ti o tom nezdálo ani jednou za celý týden?“

Nikdy jsem neuměl moc lhát. Než bych se ponížil, radši si to vypiju. „No,“ zamumlal jsem, „možná jednou.“

Pravda byla, že se mi o monstrech zdálo každou noc po celý týden. S malými odchylkami to bylo vždycky stejné: Choulím se v koutě dědečkovy ložnice, jantarové světlo zapadajícího slunce pozvolna mizí z oken a padá na růžovou dětskou pušku z umělé hmoty u dveří. Na místě, kde by měla stát postel, se tyčí obrovitý naleštěný prodejní automat naplněný ne cukrovinkami, ale řadami nožů ostrých jako břitva a pistolemi, které prostřelí i brnění. Dědeček ve staré uniformě britské armády strká do automatu dolarové bankovky, ale puška stojí hodně peněz a nás tlačí čas. Konečně se kutálí ke sklu naleštěná pětačtyřicítka, ale než vypadne, zasekne se. Dědeček nadává v jidiš, kope do automatu, pak si klekne, strčí ruku dovnitř a sevře tu zbraň, jenže automat mu ruku chytí a uvězní. A vtom přicházejí, jejich dlouhé černé jazyky se plazí vzhůru z vnější strany po skle a snaží se zjistit, jak proniknout dovnitř. Namířím na ně dětskou pistolku a natáhnu spoušť, ale nic se neděje. Mezitím dědeček Portman křičí jako šílený – najdi toho ptáka, najdi tu smyčku, Jákobe, jak to, že mě nechápeš, ty zpropadený yutzi – a vtom se okenní tabule roztříští a sklo prší dovnitř a ty černé jazyky jsou všude kolem nás, a to se obvykle budím v kaluži potu, srdce mi tluče jako o závod a mám sevřený žaludek.

I když ten sen byl pokaždé stejný a probrali jsme ho nejmíň stokrát, doktor Golan mě stále nutil, abych jej na každém sezení popsal. Připadalo mi to, jako by vyzval ke křížovému výslechu moje podvědomí a hledal nějaký klíč, který v předchozích devadesáti devíti sezeních neodhalil.

„A co říká v tom snu tvůj dědeček?“

„To samý co vždycky,“ odpověděl jsem. „O tom ptákovi a smyčce a o hrobu.“

„Jeho poslední slova.“

Přikývl jsem.

Doktor Golan udělal stříšku z prstů a opřel si o ni bradu, typický obrázek hloubajícího cvokaře. „Nějaký nový nápad, co by to mohlo znamenat?“

„Jo. Prd a hovno.“

„No tak. To nemyslíš vážně.“

Předstíral jsem, že mě ta poslední slova vůbec nezajímají, ale zajímala mě. Hlodala ve mně skoro stejně jako ty noční děsy. Cítil jsem, že dědečkovi něco dlužím, nesmím zapomenout na to poslední, co někomu na tomto světě řekl a co vypadalo jako halucinace, která nedává smysl, a doktor Golan byl přesvědčený o tom, že když ta slova pochopím, možná mi to pomůže zbavit se těch hrozných snů. A tak jsem se snažil.

Něco z toho, co dědeček Portman řekl, dávalo smysl, jako třeba ta věc, že si přeje, abych jel na ten ostrov. Měl strach, že si pro mě přijdou nestvůry, a myslel si, že ten ostrov je jediné místo, kde bych jim mohl uniknout, jako to udělal on, když byl kluk. Potom řekl „měl jsem ti to říct“, ale protože nebyl čas, aby mi řekl to, co mi říct měl, přemýšlel jsem, jestli neudělal tu druhou nejlepší věc a nenechal někde stopu z chlebových drobtů, která by mě zavedla k někomu, kdo by mi to mohl říct – k někomu, kdo zná jeho tajemství. Napadlo mě, že toho se týkala ta záhadně znějící zmínka o smyčce, hrobu a o dopisu.

Chvíli jsem si myslel, že tou „smyčkou“ by mohla být nějaká ulice v Circle Village – v sousedství, které nebylo ničím jiným než smyčkou slepých uliček – a že ten „Emerson“ by mohl být nějaký člověk, jemuž dědeček posílal dopisy. Nějaký starý kamarád z války, se kterým byl ve styku, anebo někdo takový. Možná že Emerson žije ve čtvrti Circle Village, v jedné z jejích smyček, poblíž nějakého hrobu, a jeden z dopisů, jež dostal, nese datum třetího září 1940, a to je ten dopis, který si musím přečíst. Věděl jsem, že to zní šíleně, ale i bláznivější věci se nakonec ukázaly jako pravdivé. Takže poté, co jsem si prohlédl ty slepé ulice na internetu, šel jsem do kulturního centra v Circle Village, kam chodí staří lidé hrát společenské hry a diskutovat o nejnovějších chirurgických zákrocích, abych se zeptal, kde je ten hrob a jestli neznají jistého pana Emersona. Zírali na mě, jako by mi na krku rostly dvě hlavy, zmateni už tím, že s nimi mluví nějaký adolescent. V Circle Village nebyl žádný hřbitov a v okolí nebydlel nikdo jménem Emerson a žádná ulice se nejmenovala Smyčková nebo Smyčková třída anebo Smyčka cokoliv. Totální fiasko.

Ale doktor Golan mi nedovolil přestat. Navrhl, abych si prolistoval dílo Ralpha Waldo Emersona, údajně slavného starého básníka. „Emerson napsal velkou řádku dopisů,“ řekl mi. „Možná měl tvůj dědeček na mysli tohle.“ Vypadalo to jako výstřel do tmy, ale – jen abych se Golana nějak zbavil – jednou odpoledne mě táta vyklopil před knihovnou, abych se mohl podívat. Rychle jsem zjistil, že Ralph Waldo Emerson doopravdy napsal hromadu dopisů, které publikoval. Asi tři minuty jsem byl skutečně rozrušený, jako bych se blížil k cíli, ale pak se ukázaly dvě věci: zaprvé, že Ralph Waldo Emerson žil a zemřel v 19. století, a tudíž nemohl napsat dopisy datované třetího září 1940, a za druhé, že jeho styl byl tak hutný a tajemný, že mohl dědečka, který nebyl zrovna horlivým čtenářem, sotva vůbec zaujmout. Uspávací schopnosti Ralpha Waldo Emersona jsem poznal na vlastní kůži, když jsem usnul s hlavou v knize a slintal nad esejí s názvem „Soběstačnost“ a zdálo se mi o prodejním automatu, pošesté v tom týdnu. Vzbudil jsem se s křikem a z knihovny mě neslavně vyhodili, zatímco jsem neustále proklínal doktora Golana a jeho stupidní teorie.

Poslední kapka přišla o pár dní později, když se moje rodina rozhodla, že je načase dům dědečka Portmana prodat. Než se dovnitř podívají perspektivní kupci, bylo třeba tam uklidit. Na radu doktora Golana, který soudil, že by pro mě mohlo být dobré „navštívit místo svého traumatu“, jsem měl pomáhat otci a tetě Susie třídit odpadky. Když jsme vešli do domu, vzal si mě otec na chvíli stranou, aby se ujistil, jestli jsem v pořádku. Překvapivě se zdálo, že jsem, i navzdory policejním páskám přilepeným na keře a na rozřezanou síť ve dveřích od verandy, které klapaly ve větru. Tyhle věci – stejně jako pronajatý kontejner, čekající na to, až spolyká, co zbylo z dědečkova života – mě rozesmutnily, ale nevyděsily.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sirotčinec slečny Peregrinové pro podivné děti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.