KRÁSNÉ NAKLADATELSTVÍ

užitkové vydavatelství, Praha–Nusle

www.vanek-uvalsky.com

Tato kniha je fikcí. Jména osob, jejich charaktery a děje příběhu jsou smyšleny a jakákoliv podobnost s realitou je čistě náhodná. Týká se to zejména pražských knihkupců. Nikdo se nemůže domnívat, že by podobné situace mohly nastat v civilizované zemi na počátku devadesátých let.

copyright © 1995, 1996, 2012 Krásné nakladatelství

copyright © 1995, 1996, 2000, 2012 Bohuslav Vaněk-Úvalský

Všechna práva vyhrazena!
Žádná část této elektronické knihy nesmí být šířena, kopírována, měněna, ani veřejně provozována bez svolení autora! Více v sekci copyright & licence čtenáře.

Hubotřasný román
POSLEDNÍ BOURBON

Bohuslav Vaněk-Úvalský

vydalo KRÁSNÉ NAKLADATELSTVÍ

jako první elektronickou knihu edice Elektronický jezdec

(Erider edition, e-book No. 1)

ilustrace P. A. N. Tramwajský, jazyková redakce T. Stříbrný, elektronická podoba P. Kočička & Teigéz, design & foto & sazba BVÚ

vydání čtvrté, elektronické první

slovně remasterováno

v Praze 2012

jakékoli dotazy směřujte na

zabrisky@seznam.cz

více na

www.zabrisky.cz

www.vanek-uvalsky.com

ISBN 978-80-85958-37-9 (ePub)

ISBN 978-80-85958-38-6 (Mobi)

ISBN 978-80-85958-39-3 (iBooks2)

Vzkaz kopírovačům:

Žijeme v době, kdy něčí práce jsou jen data a data se nekradou, nýbrž kopírují. Je to proto, že jsme si deaktivovali čip svědomí. Než bych tady zdlouhavě vysvětloval, že si nekupujete kopii, ale přístup k originální matrici, že trend „všechno zadarmo“ a „sdílení není kradení“ Vás zničí, dávám Vám k dispozici číslo účtu.

670100-2207034581/6210

Jakoukoli nelegální kopii této knihy můžete zasláním 70 Kč (cena bez prodejních poplatků) legitimizovat. Uvedete-li do zprávy pro příjemce svůj kontaktní email, obdržíte ihned po vydání darem mou bonusovou e-knihu. Berte ji prosím jako výraz mé úcty nad tím, že jste se postavili snadnějšímu řešení. Je to na Vás.

Bohuslav Vaněk-Úvalský, spisovatel & tvůrce (e)knihy

slovně remasterováno

2012

Hubotřasný román
POSLEDNÍ BOURBON

Interaktivní obsah

Věnování

Doslov BVÚ

Kolekce (e)BVÚ

Copyright & licence čtenáře

Krásné nakladatelství

„Yes, you’re going to hell...“

Tiger Lillies

TICHÉ DNY V PLYŠI

Seděl jsem zrovna v baru Díra a pil, když vrzly dveře a vešel Hrozný chlap.

„Hej,“ řekl mi. „Co děláš?“

„Piju,“ řekl jsem. „To nevidíte?“

„To je dobře, že piješ. Ale užs’ to dopil, co?“

„Hm.“

„Tak to je můj čas. Hej, kobylko, dvakrát bourbon!“

Od pultu se přišoural prkenný Rajčes a přinesl bourbony tři.

„Ten třetí je pro mě,“ řekl.

„To je dobře,“ odkývl Hrozný chlap.

„Za tu kobylku, frajere.“

Ťukli jsme si. Hrozný chlap přisedl.

„Ty prý máš nakladatelství,“

„Nakladatelstvíčko,“ řekl jsem. „Je to malý.“

„To nevadí. Chci, abys něco vydal.“

„Co máte?“

„Sebe. Je to moc dobrý.“

„Nepochybuju.“

„Víc než dobrý.“

„Samozřejmě.“

„Zblázníš davy.“

Přemýšlel jsem, jak by vypadal, kdyby se mu do tváře zabodla vidlička.

„Dobře,“ řekl jsem pak. „Sem s tím.“

Chlap sáhl do tašky a vytáhl strašný fascikl papírů svázaný v kovových deskách. Třískl jím o stůl. Rajčes za pultem významně povytáhl obočí.

„Tohle tě udělá. Kritici zešílí.“

Zatím jsem měl pocit, že jsem zešílel sám. Založil jsem nakladatelství. Vydal jsem poesii. Třicet titulů, knížky až dojemně útulné. Kousek nábytku. Všem se líbily, jenom s tím nechtěl mít nikdo nic společného. Knihkupcům působilo bolest, když jsem jim je nabízel: „Náš mladý příteli,“ říkali mi. „Poesie? To teda ne!“ Roznášel jsem to v batohu, nalomil jsem si páteř, zpřelámal žebra, kovová konstrukce krosny mi vrostla do zad a pořád ta oběť nebyla dost veliká.

Chlap položil na balík tlapu.

„Je v tom celý můj život.“

„To musel být strašný život.“

„Komplet ve verších.“

„Není toho málo, že?“ nakousl jsem pomalu kyselé jablko.

„Čtyři básně jsem věnoval panu prezidentovi,“ přikývl Hrozný chlap.

„No právě,“ podrbal jsem se na hlavě. „To asi těžko zvládnu. Dělám jen nezávazný veršovánky.“

„Vidíš? A tímhle se to změní.“

„Co to vzít rozumně?“

„Právě proto jsem přinesl jen první díl.“

Rozhlédl jsem se po sále. Rajčes za pultem usilovně předstíral, že leští skleničku. Ventilátor na stropě vrzal. V radiátoru mlátila voda. Zdálo se mi, že se mi posmívají i olezlé chlebíčky s budapešťskou pomazánkou.

Nadechl jsem se.

„Příteli...,“ řekl jsem odhodlaně.

Hrozný chlap mě však utnul.

„Umíš číst?“

„Bohužel.“

„Jak bohužel? Přečti to tedy!“

Zvedl se a na pult hodil peníze.

Rajčes couvl.

„Příteli,“ volal jsem. „Jak se domluvíme na další schůzce?“

Hrozný chlap se jenom otočil.

„Až bude kniha na pultech, zúčtujem spolu!“

Dveře zaklaply.

„Pití,“ řekl jsem. „Moc pití!“

Šel jsem ulicemi.

Co šel! Roloval.

Já, pardál se sepranou kůží.

Na krku pětadvacet. Řácký věk!

„Úvalský!“ ozvalo se za mnou.

„Jmenuju se Vaněk,“ řekl jsem a otočil se. Stála tam Astrid v květovaných šatech. Před rokem mě kopla do zadku. Ještě mě bolely hýždě.

„Vůbec ses nezměnil,“ řekla.

„Ty ano. Přímo kveteš.“

„Pořád píšeš?“ usmála se.

„Už jenom omluvy za opožděné platby.“

„Četla jsem tvý zápisky.“

„A?“

„Co a?“

„Dobrý?“

„Dobrý.“

„Jak moc dobrý?“

„Dobře dobrý.“

„Aha,“ řekl jsem. „Tak to tě žeru. Zvu tě.“

„Říkal jsi žeru. Ne ožeru.“

Zalezli jsme do takového tichého klidného baru, Vydloubnutý oko se to, tuším, jmenovalo. Obsluhoval nás Rajčes. V každém podniku je nějaký Rajčes. Tenhle byl neoholený. Objednal jsem. Astrid si přála koktejl. Nad jeho cenou se mi protočily panenky.

„Co dělaj mý desky?“ zeptal jsem se.

„Jak to tvoje? Kupovali jsme je společně.“

„Jenže to jsem nemohl vědět, že se rozejdeme. Nemůžu všechno kupovat dvakrát.“

„To nemůžeš, protože jsem to platila já.“

Přišel Rajčes a vyložil náklad.

„Ťukneme si hrana?“ řekl jsem.

Ťukli jsme si.

„Máš někoho?“ zeptala se.

„Tak jak to myslíš ty ne.“

„Jak víš, jak já to myslím?“

„Jak ty to asi můžeš myslet,“ ušklíbl jsem se a napil se. „Vystříh jsem si tě z časáku.“

„Proč?“

„Abych si tě nalepil. Na strop.“

„Proboha, proč na strop?“

„Ležím a vidím tvůj úsměv. Tvoje vějířky vrásek okolo očí.“

„Chceš říct, že jsem stará?“

Chtěl jsem tím říct něco jiného.

„To nejsou vrásky stáří,“ vysvětloval jsem. „To vlastně ani nejsou vrásky. Spíš takový laloky.“

„Cože?“

„Ne, laloky ne. Trhlinky. Vějířky. Taky ne. Čeština pro to nemá slovo.“

„Proč si chceš zapamatovat mý vady?“

„To nejsou vady, ale nadstandard.“

„Vždyť jsi řekl vrásky.“

„Řekl jsem, že čeština pro to nemá slovo.“

„Tobě se líbí ženská s popraskanou hlavou?“

Zhluboka jsem se nadechl.

„Nehádej se se mnou. Jsi moc hezká.“

Rozhlédla se po zrcadlech na zdech.

Chvíli se zkoumala, na nic ale nepřišla. Rajčes myl sklo za barem a na každou skleničku dýchl.

„Bydlíš v našem bytě?“ zeptala se pak.

„Jo. Se Szpuzvou.“

„Vy dva jste se hledali.“

„Co tím myslíš?“

„Čeština pro to nemá slovo.“

„Lidi jako Szpuzva mizejí,“ řekl jsem. „Musíme je chránit. On pak na oplátku píše krásný věci. Akorát u toho děsně pleská lýtkama.“

Astrid si vzdychla.

„Vydej to.“

„Vždyť ho vydávám.“

„Nemyslím Szpuzvu. Myslím tvý zápisky.“

„Jo, tohle. Došly prachy.“

„Píšeš lehce. Myslím, že by se to dobře prodávalo.“

„Tak to mám smůlu.“

„Mohl bys přece zažádat...“

„Nemohl! Nedaj mi ani halíř.“

„Tys měl zas proslov?“

„Ne. Stačila mi tři slova.“

„Proč to děláš?“

„Říkali, že se můžu vyjádřit do čtrnácti dnů. Tak jsem se radši vyjádřil rovnou. Kdybych zapomněl.“

„To bylo taktický.“

„Naštval jsem se, no. Dvě hodiny řešili, jestli je etický napsat si knížku, chtít si ji vydat a žádat o grant. Naštěstí se dohodli, že státní příspěvek je jen pro umělcové. Jinak by mě za úsvitu nechali rozjezdit ministerskou škodovkou.“

„A zkoušels to jinde?“

„Nikdo mě nevydá. Nikdo nechce vydávat neznámý jména. Neznámý jména jsou neznámý.“

„A co známí?“ napadlo Astrid. „Kdyby tě někdo protlačil?“

„Protlačený spisovatel? Jako přes hadr?“

„Ťukneme si hrana?“

Ťukli jsme si.

Aby si autor udělal jméno, musel být vydáván. Aby někdo stál o to jej vydat, musel mít jméno. Tahle logika neměla chybu. Snadno se pamatovala. Těžko říci, jaké překvapení se rozhostí na lících zúčastněných, až za padesát let umře poslední český autor.

„Ty nejsi obchodník,“ vyprskla najednou Astrid.

„To ne,“ bránil jsem se. „Jsem skvělej, bezvadnej obchodník. Mám prvotřídní zboží. Jenom ho nikdo nechce.“

„Ty seš vážně krásnej cvok!“ zajíkala se nádherným zvonivým smíchem, až se všichni v baru otáčeli. „Nakladatel!“

„Nakladatel!“ chrčel jsem. „Nakladatel poesie!“

„Nakladatel neznámých básníků!“

„Nakladatel neznámých okurek!“

„Nakladatel se životem!“

„Tak to jsem já.“

A Astrid se smála, ještě když nasedala do taxíku, a smála se, když odjížděla pryč, zatímco mě nechávala stát zmáčeného na refýži tramvaje.

„Měj se krásně, lásko,“ zašeptal jsem do modravé ulice.

Doma čekal Szpuzva. Ornát Szpuzva byl duchovní člověk, básník a majitel přímé linky k Bohu. Psal deset let poesii, která byla tak hluboká, až to nikdo nečetl. Neměl nic, ten byt jsme táhli napůl (tu druhou půlku si půjčoval ode mě), chodil do lesů a trpěl.

„Sbírej aspoň houby,“ radil jsem mu.

„Cože?! Jsem básník, ne postřelený Rumcajs!“

Szpuzvu jsem znal pátý rok od těch nešťastných událostí s farníky. Náš vztah prošel několika etapami. První byla radost, že jsme ty nešťastné události s farníky přežili, druhá byla odeznívání té první a třetí etapou bylo společné bydlení, které nám lezlo na nervy, ničilo nás a Szpuzvu posilovalo na cestě utrpení.

Měl to dobře rozehrané: pohyboval se kdesi za hranicemi Saturnu. Založil literární skupinu. Napsal dost dobrých knih. Dvě výtečné. Už ho čekala jen smrt. Pak nesmrtelnost.

„To je dost, že jdeš,“ zavrčel. „Trpím. Mám hlad.“

Vyvlékl jsem se z popruhů krosny a kopnutím zavřel lednici. Odsunul jsem neumyté nádobí stranou a položil na linku nákup z večerky. Szpuzva se nasoukal zpátky za psací stroj, který měl položený na parapetu. Jinam se už nevešel. Kolem dokola se válely hromady popsaných papírů. Stohy lidských osudů a snah něco sdělit. Zbytek obýváku naplňovaly neprodané knihy. Prostor byl prosycen duchovní koncentrací nezadající si se silou ekrazitu.

Vyndal jsem z papírového pytle potraviny.

„Měl sis uvařit.“

„Nemůžu vařit, když trpím!“

„Ale hlad máš, ne?“ natočil jsem do hrnce vodu.

„No jo, proto trpím.“

Nakrájel jsem zeleninu a naházel ji do hrnce. Dva unavené květáky, olezlý celer. Nikdy jsem netušil, kolik toho duchovní lidé sežerou. Szpuzva mezitím drtil klapky stroje. Rozvázal jsem desky s rukopisem Hrozného chlapa. Pomalu jsem obracel listy strojopisu. Květák bublal v hrnci.

Szpuzva zaregistroval přítomnost cizího rukopisu v prostoru.

„Co to máš?“

„Karfiol.“

„Mě nezajímá karfiol.“

Vstal, došel ke mně a opovržlivě otočil titulní stranu fasciklu.

„Co je to za chrousta, nelíbí se mi!“

„Prvotřídní básník.“

„Cože?“

„Hroznej chlap,“ zaklapl jsem desky.

„Doufám, že ho nevydáš. Doufám, že ho nevydáš.“

Řekl to dvakrát, kdybych jednou zapomněl.

„To je nápad. Budeš mít proč trpět. Sklidil bys ze stolu?“

Szpuzva se naštval. Jeho třicet rukopisů hrozilo z police.

„Máš vydávat mě!“ sdělil mi.

Pak hmátl do rukopisu, vytrhl trs papírů a vítězoslavně se stáhl zpátky ke stroji.

„Byl bys tak laskav a dal tam ty talíře?“

„Talíře, talíře!“ šustil Szpuzva papíry. „Co je to za slovo, talíře? Abstrahuj trochu!“

„Kdo je to?“ řekl později, když už jsme jedli. „Musíš mi říct, kdo to je!“

„Hroznej chlap.“

„Tady čtu něco jiného,“ dloubl prstem do desek.

„Není to jedno?“

„Žárlím,“ oznámil mi Szpuzva.

„Ano? Co v tom případě dělá Isabell?“

„Ty mě nebudeš dlouho znepokojovat! Na tu samozřejmě žárlím rovněž, ale je tu jiné, palčivější téma. Odpoledne ke mě mluvil Bůh.“

„Ještě před tím, než jsi trpěl?

„Jo.

„Dobře. Co ti řekl?“

„Že bysme měli zaplatit nájem.“

„Co do toho má co mluvit?“

„Nevím, reprodukuju.“

„Co je mu do toho?“

Szpuzva zakýval prstem.

„Má o nás starost.“

„Kde máme vzít peníze neříkal?“

„Nechtěl být tak adresný. Má toho hodně. Ten rukopis ti zabavuju.“

MUČENÍ JEHŇÁTEK

Isabell byla šílená. Narodila se v Kapském městě Belgičanovi a Norce, vyrostla v Paříži a do Prahy z romantických pohnutek přijela studovat češtinu. Během čtrnácti dnů ji romantičtí Češi obrali o všechny peníze, ale protože ve svém šílenství neztratila optimismus, zapracovala se na francouzském institutu a žila tu dál.

„Mí sympatique Prašané mi rosůmějí,“ říkala pak. To byla pravda, ale protože neměla prachy, přestali o ni mít zájem. Přebývala si docela klidně v blažené pomatenosti misionáře, dokud jsem ji neseznámil se Szpuzvou.

„Voilà,“ řekla tehdy Isabell. Potkali jsme ji na schodech.

„Holalá,“ zavřískal Szpuzva.

„On je umělec,“ řekl jsem.

„Mon dieu, on jé umělý?“ zeptala se Isabell s úžasem.

„Neber si to tak,“ řekl jsem jí. „Píše básničky. Hrozně u toho funí. Nemůžu spát.“

„Có jé tó funí?“ řekla Isabell svou neopakovatelnou výslovností.

„To je jako ventilátor,“ exponoval se Szpuzva.

„Vén-tý-latór?“

Nechal jsem ji, aby se s tím srovnala.

„Tý jsí ven-tylatór,“ řekla Szpuzvovi.

„Haha,“ zařval Szpuzva. „To se musí zapít.“

„Zapít, rozu-mím,“ řekla Isabell.

Oddychli jsme si úlevou.

Tak se našli a občas, když spolu zrovna nežili, alespoň na sebe žárlili.

„Proč nejsi u Isabell?“ zeptal jsem se u ranní kávy.

Szpuzva se snažil posnídat červenou frankovku, ale založil někam vývrtku, a tak vtlačoval špunt do lahve lžící.

„Cože?“ hekal.

„Slyšel jsi.“

Szpuzvovi z urputné snahy vlámat se do lahve naběhla na čele žíla.

„Chci být sám. Copak jsem nějaký praktikující sexista? Nejsem sexista. Chci být sám!“

„Nějaký problém?“

„Měl by ses zamilovat,“ odříkával Szpuzva, zatímco soustředěně zatlačoval špunt stále hlouběji do lahve. „Měl by sis pořídit nějakou bytost opačného pohlaví, nějakou milující bytost, ona by tě přešla vůle vkládat do ranního vzduchu takové otázky.“

„Třeba jsem včera jednu takovou potkal,“ nadhodil jsem.

Szpuzva přemohl špunt a hned si zavdal.

„Aha,“ řekl potom. „Poslouchám. Je to Vanda?“

„Tu jsem nepotkal,“ řekl jsem.

„Františka?“ zamračil se.

„Ne.“

„Jolana, co mi dluží hubana?“

„Ne.“

„Ofélie!“

„Ne.“

„Klára?“

„Ne.“

„Takže Pamela.“

„Ne.“

Szpuzva se mohutně napil.

„Kordélie, bordélie?“

„Ne.“

„Vyžule.“

„Ne.“

„Irena.“

„Astrid.“

„Ne.“

„Jo.“

Bylo ticho.

„Vdechl jsi špunt?“

„Ty jsi řekl Astrid a skvělá ženská?“

Szpuzva mě držel nad vodou, když si Astrid odvezla z bytu věci. Pomohl mi brečet, nadávat, zapomínat. Pomohl mi i pít.

„Bavila se se mnou. Čte mý zápisky. Dokonce si nechala zaplatit i sangrii za dvě stě pade.“

„Ne,“ řekl Szpuzva.

„Je do mě blázen.“

„Ne.“

„Jo.“

„Zabiju tě,“ řekl Szpuzva.

O hodinu později jsem operoval v plném nasazení v knihkupecky hojné oblasti Starého Města. Na zádech třicet kilo nechtěných titulů, před očima nájem.

„A jéje,“ řekla slečna Veronika, jen zočila, jak rvu krosnu do dveří jejího obchůdku.

„Ano!“ usmál jsem se a dovrávoral k pultu. „Už jsem tady.“

Krosna bouchla o podlahu.

„Nesu báječný novinky. Novinky i stařinky.“

Slečna Veronika přivřela oči.

„Pane Úvalský, nic z toho, co jste mi dal minule, se neprodalo.“

„To je v pořádku,“ řekl jsem a rozvazoval uzel. „Knížky se musejí uležet.“

„Není to poesie, že ne?“

„Ne,“ ujistil jsem ji a podal Szpuzvu. „Je to thriller psaný ve verších.“

„Pane Úvalský,“ odložila knihu na sklo pultu. „Tohle si vážně nemůžu dovolit. Lidi to nečtou.“

„Přijde doba, kdy vám paničky utrhají ruce. A vy budete připravena. Šedesát za kus.“

„Ne, pane Úvalský, opravdu ne.“

„Vždyť je to jako Mlčení jehňátek. Hopkins! Já vám kus přečtu.“

„To v žádném případě.“

„Minule se vám to líbilo.“

„Minule to trvalo tři čtvrtě hodiny!“

„Stačí říct beru a já číst nebudu.“

„Ale já nemůžu!“

„Dobře. Kde jsme skončili?“

„Pane Ú...“

„Tak kolik? Pět?“

„Nezlobte se.“

„Dám vám množstevní slevu.“

„Prosím vás...“

„Báseň se jmenuje Nechci tu almužnu chromým.“

„To jste už četl.“

„Vidíte? A už je to tu zas.“

„Zkuste to v Kaprovce.“

„Nechci tu almužnu chromým, Pane světů!“ pravil jsem neoblomně. „Nečtu moc nahlas?“

Slečna Veronika němě zavrtěla hlavou.

Cinkly dveře. Dovnitř nahlédla zákaznice. Jen spatřila mou krosnu, zařadila zpátečku.

„Teď jsem to kvůli ní ztratil,“ řekl jsem. „Znova.“

Odkašlal jsem si.

„Nechci tu almužnu chromým, Pane hor... totiž ono to začíná stejně, jako se to jmenuje. Já ten název už číst nebudu, to by nás zdržovalo. Nechci tu almužnu chromým...“

Slečna Veronika poodstoupila.

„Dvě,“ hlesla.

„Tři,“ souhlasil jsem.

„Dobře.“

Vytáhl jsem faktury a napsal čtyři.

„Pane Úvalský,“ zaskřípala zuby slečna Veronika. „Přijďte zase na jaře. Za pět let.“

V dalším knihkupectví prodávali kastróly.

„Proč kastróly?“ zeptal jsem se.

„Ženy nápad,“ řekl vedoucí. „Mám knihy, ona vaření.“

„Fajn,“ řekl jsem. „Ten Szpuzva, to je taková duchovní kuchařka.“

„Já ho znám,“ řekl vedoucí. „A mám ho rád!“

„Vážně?“ vyvalil jsem oči.

„Objednával jsem ho od vás. Jelena Goluba, Suchdol.“

„To jste byl vy?“

„Jistě. Přes naši sousedku.“

„Mně to bylo divný,“ řekl jsem. „Jelena Goluba.“

„Všechno je divný,“ řekl vedoucí a podal mi pětistovku. „Osm.“

„Tolik?“

„Říkám vám, že ho mám rád.“

Sáhl jsem do batohu pro knížky. U hrnců se odhrnul závěs. Stála v něm ranařka v modré zástěře s bílými puntíky.

„Nakupuješ?!“ zahoukala.

„Pán je ze Zeppteru,“ nehnul ani brvou vedoucí. „Chtěl nám tu dělat přednášku o nádobí, tak ho vyhazuju.“

Ranařka mě propíchla očima.

„Kopněte to spodem!“ zašeptal nehybnými rty vedoucí.

Vyskládal jsem knihy na linoleum a hodil si krosnu na záda.

„A papiňáky?“ zeptal jsem se. „Máme moc prima sadu s chemlonovejma ušima.“

Ranařka mávla rukou. Pokrčil jsem rameny a nohou odeslal zásilku pod pult.

„A příští sérii hoďte rovnou do Jeleního příkopu,“ mrkl na mě prodavač.

V dalším knihkupectví jsem pobyl přesně třicet dva sekund. Za tu dobu mi stačil rozzuřený majitel vykřičet do obličeje pětapadesát nadávek.

V dalším skoroknihkupectví prodávali koňské příručky. Taky třmeny a ohlávky.

„Ten Szpuzva,“ pravil jsem neochvějně, „to je slovní parkur. Přesně pro vás. Čtenáře si doslova osedlá.“

„To se mi nezdá,“ řekl mladý prodavač v bejzbolce.

„No dobře,“ řekl jsem. „Je to sice ve verších, ale je to vlastně příručka. Popisuje, jak se udržet v sedle.“

„Ukázat!“ přikázal prodavač. Podal jsem mu knížku a prohlížel si bičíky ve vitrínách.

„To je ale horské sedlo,“ ozval se po chvíli prodavač.

„Já vím,“ řekl jsem. „Ona je to vlastně alegorie.“

„Alergie?“

„Aspoň jsem to zkusil,“ sbalil jsem knihu. „Někteří čtenáři u toho řehtají.“

„Ano?“ ušklíbl se prodavač. „Zřejmě žerou obrok.“

„Ne, to jsou spisovatelé,“ řekl jsem. „Ti žerou ob rok.“

Knižní kolečko mne vysílilo. Opíral jsem se o zábradlí před Filosofickou fakultou a zvažoval, co dál. Na zemi ležela modrá růže. Dostal jsem nápad.

„Pane Úvalský!“ zapištěla slečna Veronika, když jsem rozrazil dveře.

Zapíchl jsem jí růži do pokladny a urychleně se vzdálil.

Pak jsem se stáhl na Žižkov.

ZE ŽIVOTA BOHÉMY

Do baru Anténa chodila podivná individua, která poslouchala ZZ Top a jezdila v chromovaných bourácích. Vždycky jsem tam potkal pár známých.

„Nazdar, blbe,“ vítalo mne nadšeně první individuum. „Jedeš z hor?“

„Knížky,“ ukázal jsem na krosnu.

„Ještě děláš do těch blbin?“

„Ještě.“

„Tak si pojď dát whisku.“

Odtáhl mě k chuchvalci svých známých.

„Mám novou kareru,“ povídal. „Pak to zajezdíme. Tohle jsou sluníčka.“

Sluníčka byla tři a vypadala jako týden po erupci.

„Aha,“ řekl jsem. „Nazdar pipiny.“

„Nazdar, polype.“

„Polyp?“

„Polib si!“

Zasmály se. Ťukli jsme si hrana.

Jedno sluníčko mne začalo osahávat paprsky.

„Co máš v tý krosně, krasavče? Manželku?“

„Nosy,“ řekl jsem.

„Nosy?“

„Nosím to chrtům, nic jinýho jim nejde pod nos.“

„Ty máš chrty?“

„Jo, šest.“

„A ukážeš mi ty nosy?“

„Ani ťuk.“

„Nebuď chrt.“

„Ne. Ale jestli máš nůžky, můžu tam přihodit i tvůj. Bude ozdobou.“

Sluníčko se konečně urazilo a mohl jsem vycouvat. Oddychl jsem si až na druhém konci sálu. Byl to takový šeredný sklep, možná bývalá mučírna, dalo se tam ukrýt za spoustou výklenků nebo projít labyrintem do dalších místností. Z jednoho takového zákoutí na mě vybafl Brejlovský.

„Prej tě udělal Hroznej chlap,“ řekl.

„Co ty o tom víš?“

„Šušká se to.“

„To jsou pomluvy, Kamile.“

Sedli jsme si na bar.

„Danielse,“ poručil jsem si.

Byl jsem silný v kramflecích, protože indiviuum mělo v Anténě volný účet. Místní Rajčes nás obsloužil.

„Sháním Paťavce,“ řekl jsem.

„Někdy přijde, někdy nepřijde,“ pokrčil rameny Brejlovský.

Pak sáhl do brašny a položil přede mě holicí strojek.

„Co s tím?“ odstrčil jsem strojek a hmátnul po whisce, kterou přede mne postavil Rajčes.

„To je tvoje,“ přisunul ke mě Brejlovský strojek. „Nechals ho u mě.“

„To sis moh ušetřit. Vyzkratoval se nebo tak něco. Myslel jsem, že ho vyhodíš.“

„Nikdy nic nevyhodím!“ řekl Brejlovský přísně.

Sjel ze židličky, vrazil strojek do zásuvky za barem a vyhodil pojistky.

„Tak vidíš,“ pravil jsem potmě, zatímco u baru se strhl povyk. Když někdo pojistky nahodil, držel Rajčes zmítajícího se Brejlovskýho pod krkem.

„Sorry, sorry. Ŕíkám sorry, ne?“

Rajčes uvolnil sevření. Brejlovský to zavile píchl o zásuvku výš. Stroj se rozbzučel.

„Ale,“ řekl jsem. „Tys to opravil?“

„Šlape jako hodinky,“ uvelebil se zpátky vedle mě.

„Jo, vidíš,“ napadlo mě. „Hodinky se mi zavařily. Nejdou.“

„Spravím všechno,“ kasal se Brejlovský.

Sáhl jsem do kapsy krosny pro hrst hodinek, které Szpuzva nakoupil v bazaru po pěti korunách a dal mi je za účelem rozprodání po stovce.

„Dvanáctery?“ zaťukal si na hlavu Brejlovský.

„Je to od celý naší rodiny. Máme děsnou sílu. Normálně jsme je přetáhli.“

„Jsem snad opravna?“

„Spravíš všechno,“ připomněl jsem mu. „Tohle je děsně složitý. Všichni hodináři se z toho složili. Rajčes! Dej mu dva panáky na mě.“

„Mám ty jeho vaše panáky připsat na váš Blehův účet?“

„A kam jinam?“

Poplácal jsem Brejlovskýho po zádech a nechal ho meditovat nad hodinkama. Prošel jsem labyrintem chodeb a sálů a u záchodů jsem našel sedícího Paťavce.

„Jsem rád, že tě vidím,“ řekl jsem. „Potřebuju Pavku.“

Paťavec ke mně otočil holou lebku. Měl ji na pólech zploštělou.

„Ó, ten sem nechodí.“

„Ó, kam chodí?“ řekl jsem.

„Myslím, že nikam. On totiž přišel o nohu.“

„Ale?“

„Spadnul pod tramvaj, nebylo to hezký.“

„A kde je teď? Jsi s ním přeci ve spojení, ne?“

„Ó, ano. Má vizionářskou praxi.“

„Co má?“

„Při tom pádu,“ řekl Skrček, „se mu zjevil Nejvyšší a řekl: Pavko! Buď Mistrem! A protože Pavka byl vždy pamětliv moudrosti jsoucna, pověsil pití na hřebíček a vzal na sebe, ó, nelehký úkol. Přijal nové jméno.“

Nějak se mi to nezdálo.

„Jaké jméno?“

„Tramwajský.“

„Ach, jistě,“ řekl jsem. „Že mne to nenapadlo.“

„Tramwajský je teď náš moc dobrý gurů. Řídí naše kroky a my mu za to nosíme pivo.“

„Říkal jsi, že nepije,“ připomněl jsem mu.

„Ó, ne,“ vyděsil se. „To pivo je médium, jež potřebuje k obřadu zatracení.“

„Aha,“ řekl jsem. „Chápu. Budu muset vašeho gurů navštívit. Zařídíš to?“

„Rozhodl ses,“ řekl Skrček podezřívavě, „pro cestu žalostné nápravy?“

„Přirozeně,“ řekl jsem. „Můj dosavadní bezprizorní život mne již znepokojuje.“

„Budu s ním muset prohovořit, zda tě přijme.“

„Prohovoř.“

Brejlovský ještě pořád hypnotizoval hodinky.

„Chceš vědět, jak to bylo s Hrozným chlapem?“ řekl jsem mu.

„Sem s tím.“

„Dostal mě. Ale pst!“

„No jasně!“ dušoval se Brejlovský. „Pst!“

Hodil jsem do sebe pro jistotu ještě jednoho Danielse a mávl Rajčesovi na rozloučenou.

„Sss,“ syklo na mě ze tmy u záchodů. „Slyšels’ to?“

„Co?“

„Úvalskýho sejmula Hrozná gorila.“

„To snad ne.“

„Jo,“ zašeptal hlas. „Brejlovský to říkal, ale pst!“

Naklonil jsem se za hlasem.

„Slyšels’ to?“

„Co?“ zašeptal dychtivě hlas.

„Brejlovský chlastá na Blehův účet. Ale pst.“

„Jó. Pst!“

Otočil jsem se a pokračoval dál.

„Pst,“ slyšel jsem za sebou.

„Co?“

„Brejlovský chlastá za ranařovy prachy, ale pst!“

Zkracoval jsem si to přes park. Narozdíl od minulých večerů jsem hýřil optimismem, což bylo příčinou, že se to zvrtlo. Z křoví vyskočil statný mládenec s ostřenou kudličkou.

„Prachy,“ povídal.

„Nemám.“

„Tak co máme v tom batohu?“

„Různé předměty.“

„Ukázat!“

Otevřel jsem krosnu a rabiját se v mých knihách přehraboval špinavými pačmáky. Trpěl jsem.

„Co to je?“ rozzuřil se.

„Poesie,“ pokrčil jsem rameny. „Tenhle Szpuzva je moc dobrej. Vem si tohohle a tohohle. Tenhle se ti taky bude líbit, leda bys byl radši na žalmy.“

Rabiját mrskl knížky zpátky a vnikl mi do kapsy.

„Copak máme tohle?“ vytáhl strojek.

„Aparátek,“ řekl jsem.

„Aparátek se zabavuje.“

„To bych nedělal,“ řekl jsem. „Mám lupenku. Nedá se to léčit. V noci to hrozně lupe.“

Rabiját pustil štítivě krabičku ze svého nechutného spáru a kopl ji k batohu.

Sjel mě očima.

„Boty.“

„Hele,“ řekl jsem mu. „Já ti je klidně dám, ale rozmysli si to. Mám plíseň mezi prstama, je to fakt průšvih.“

Znervózněl.

„Nic si z toho nedělej,“ těšil jsem ho. „Mrzí mě to.“

„Kabát!“

„Blechy,“ triumfoval jsem. „Jsou v něm blechy.“

„Neser mě!“

Ze zatáčky se vyřítil modrý majáček.

Zlosyn se ocitl v chaosu.

„Ty hajzle,“ zasyčel. „My se ještě potkáme.“

Zmizel stejně rychle, jako se objevil.

Policejní favorit přibrzdil u mé hromádky.

„Nějaký problémy?“

„Ne, řekl jsem. „Dobrý. Vysypalo se to. Špatný uzel, Kamile.“

Doma seděl za stolem vyřízený Szpuzva.

„Ty knížky! Ty knížky! Vyhoď to, prosím tě, vyhoď to,“ naříkal. „Sráží mě z cesty utrpení. Hoď je do řeky.“

„Měl bys být rád a trpět.“

„Ty mě drásat nebudeš!“ pravil výhružně.

Hodil jsem na stůl rohlíky z večerky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední bourbon.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.