Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Martin Pössl

Čaj jako životní styl

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4235. publikaci

Odpovědná redaktorka Jana Jandovská K.

Zhotovení EPUB Antonín Plicka

Návrh a realizace obálky Antonín Plicka

Foto Oxalis

Vydání 1., 2010

© Grada Publishing, a.s., 2010

Cover Photo © Oxalis

ISBN 978-80-247-2902-2 (tištěná verze)

ISBN 978-80-247-7820-4 (elektronická verze ve formátu EPUB)

Za podporu a trpělivost bych rád poděkoval své milované ženě Silvii, za prvotní nápad Jirkovi Antošovi a za příjemnou spolupráci všem zúčastněným z nakladatelství Grada Publishing.

Trocha legend, trocha historie

Dnes už nejspíše nikdo nezjistí, kdo první objevil, že přelitím suchých čajových lístků horkou vodou vznikne lahodný a povzbuzující nápoj. Počátek pití čaje je opředen řadou legend. Podle jedné z nich meditoval jednou čínský císař Šan-nung o samotě v lese. Zafoukal vítr a do kotlíku, ve kterém na ohni vřela voda, spadlo pár lístků z nedalekého keříku. Císař si toho nevšiml a vody se napil. Byl překvapen chutí a posléze povzbudivými účinky vzniklého nápoje. Nasbíral další lístky a odnesl si je do paláce. Jak jste jistě uhodli, jednalo se o divoký keř čajovníku. Od těch dob se stal čaj nápojem císařského dvora. Tato událost se údajně odehrála v roce 2737 před našim letopočtem.

Jiná legenda vypráví o indickém mnichovi jménem Daruma , jenž roku 520 našeho letopočtu přinesl do Číny zenový buddhismus. Císař mu věnoval chrám s jeskyní, kde mohl meditovat, a  Daruma meditoval devět let. Devět let nezavřel oči, až jednoho dne přeci usnul. Rozzlobený mnich si odřízl oční víčka, aby jej již nikdy spánek nepřemohl. Na místě, kam je odhodil, vyrostl keřík – čajovník, z jehož lístků lze připravovat nápoj zahánějící spánek. Od těch dob je Daruma vyobrazován bez očních víček.

Kdo ví, zda je na těchto legendách něco pravdy. Jisté je, že z divokého čajovníku se stal čajovník kultivovaný. Věrohodné prameny a dokumenty, zachované z dávných dob, dokazují, že už ve 12. století před naším letopočtem byl v Číně čaj znám a mimo jiné se jím například platily daně. Z Číny se čaj rozšířil do okolních zemí, zejména do Japonska. Nejprve jako lék a někdy ve 12. století našeho letopočtu sem byly dovezeny první čajové keříky a byly založeny první japonské čajové plantáže. V 16. století našeho letopočtu byl čaj přivezen také do Evropy. Nejprve portugalskými a později holandskými obchodníky. V roce 1652 dorazily první zásilky čaje do Anglie a od poloviny 19. století jej začali Angličané pěstovat ve svých koloniích v Indii a na Srí Lance (dnešní Cejlon). Postupně pronikl čaj a čajová kultura i do Afriky, zbytku Asie, Indonésie a do Ameriky. V příštích kapitolách si povíme o jednotlivých zemích, spojených s čajem. Nyní je ale čas si říct něco o tom, co je to vlastně čaj a jak složitá a dlouhá je jeho cesta z čajových plantáží do čajové konvičky. Takže…

Co je to vlastně čaj?

Určitě jste už někdy navštívili čajovnu, obchod s čajem, nebo alespoň koutek s čajem ve vašem supermarketu. A zjistili jste, že čajů máme nepřeberné množství. Věřte nebo ne, ale všechny ty druhy pochází z jedné rostliny, a to čajovníku čínského – latinsky Camellia sinensis. Tento čajovník existuje ve třech variantách, čínské, assámské a indonéské. V této knize se budeme zabývat pouze produkty čajovníku a vynecháme různé byliny a sušené ovoce. I nápojům z těchto ingrediencí se říká čaj, ale jak jistě uznáte, nejde o čaj v pravém slova smyslu, neboť slovo čaj pochází z pekingské čínštiny, ze slova čcha, což je výraz pro lístky z čajovníku.

Čajovník čínský se upravuje do podoby nevysokých keříků, které se pro snadnější údržbu a sběr lístků zastřihávají zhruba do metrové výšky. Stejně se udržují i ostatní dvě odrůdy. Ovšem assámská varianta může dorůst až do výšky 17 metrů.

Čajovým plantážím se někdy říká čajové zahrady. Čajovník se pěstuje až do nadmořské výšky 3 000 metrů nad mořem. Jedná se o stále zelený keř či strom. Délka a velikost listů se pohybuje od 2 do 20 centimetrů a závisí na oblasti, kde keř roste. Největší listy mají rostliny rostoucí v nížinách poblíž řek, a nejmenší naopak ty, které rostou na horských svazích. Keře rostoucí ve větších nadmořských výškách jsou celkově menší a menší jsou i výnosy. Naopak kvalita čaje z horských oblastí bývá velmi vysoká, protože keříky rostou pomaleji a mají delší čas k tomu, aby se v listech rozvinuly všechny chuťové složky. Pro výslednou chuť a vůni je rozhodující správný poměr mezi slunečním svitem a vláhou.

Sběr listů začíná většinou od sedmého roku života keře. Pro sběr a následné zpracování se většinou využívá jen prvních pět lístků z každé větvičky, přičemž nejkvalitnější je vrcholový pupen a první lístek. Ostatní lístky mají kvalitu nižší a používají se k výrobě podřadnějších sort čajů.

Z čajové zahrady do čajového šálku

A jak se vlastně stane, že se svěží zelené lístky promění v lahodný nápoj ve vašem šálku? Nejprve je nutno založit čajovou zahradu, nebo chcete-li plantáž. Čajové keře samozřejmě rostou i divoce, ale bylo by obtížné provádět sklizeň a ošetřovat rostliny, když by byly rozeseté nazdařbůh po krajině.

První sklizeň je možno provádět zhruba po sedmi letech. Do té doby je třeba se o keříky starat, kultivovat je, zajistit jim dostatek vláhy, chránit je před přílišným slunečním svitem, a vůbec pečovat o ně jako o malé děti. Čajové lístky se sbírají několikrát do roka. V teplejších oblastech se čaj sbírá prakticky celý rok. V indickém Darjeelingu je obvyklá tzv. jarní sklizeň neboli first flush, která probíhá zhruba od února do dubna, druhá sklizeň neboli sekond flush, která trvá od dubna do příchodu monzunových dešťů, a podzimní sklizeň od října do konce listopadu. Ve většině oblastí Číny se čaj sklízí od dubna do října, ale například na Taiwanu mají sklizně tři. Od dubna do začátku května, od konce května do začátku června a v srpnu.

Tradičně se sběr čajových lístků provádí ručně, ale i do této oblasti již pronikla mechanizace, a tak se na čajových plantážích můžeme setkat s různými druhy kombajnů a sklízecích strojů. Naštěstí jsou v menšině a většinu čajových lístků sklidí hebké ruce žen, a bohužel i dětí. Čajové plantáže se většinou rozkládají v chudých oblastech světa, a proto se i děti musí podstatnou měrou podílet na uživení rodiny. Obvykle se sbírá prvních pět lístků a vrcholový pupen, takzvaný tips. Ten a první lístek jsou nejjemnější, a tudíž nejkvalitnější.

Když tedy nastane ten správný čas, začíná sklizeň. Vynechám zde různé mechanické sběrače a kombajny, protože sice patří k 21. století, ale nepatří podle mě k čaji. Nic nemůže nahradit ruce sběraček čaje. Lístek po lístku uchopí mezi prsty a nehty jej uštípnou. Každá sběračka má na zádech koš a do něj nasbírané lístky hází.

Sklizený čaj je urychleně dopraven do továrny a rozprostřen na bambusových rohožích, umístěných ve stínu, aby zavadnul. V některých oblastech se používají plstěné podložky nebo rohože z palmového listí, a někde čajové lístky rozprostřou na čistou betonovou nebo vykachlíkovanou plochu. Tradiční způsob zavadání čajových lístků je na čerstvém vzduchu, ale dnes se stále více využívá speciálních místností s regulovanou teplotou a vlhkostí. Proces zavadnutí je nutný, aby šly čajové lístky srolovat a nelámaly se. Při zavadání ztratí lístky okolo 50 % vody. Tento proces trvá i několik hodin. Záleží na okolní vlhkosti. Když jsou lístky dostatečně zavadlé, začnou vydávat nasládlou vůni podobnou vůni jablek.

Poté následuje takzvané svinování. Cílem svinování je narušit povrch lístků a odstartovat proces oxidace za pomoci vzdušného kyslíku. Tento proces je někdy nesprávně označován jako fermentace. Avšak při fermentaci, neboli kvašení, je proces založen zejména na působení enzymů mikroorganismů, kdežto při oxidaci jde o reakci s kyslíkem obsaženým ve vzduchu.

Svinování lístků se dříve dělo ručně mezi dlaněmi nebo dlaní na bambusových platech. Dnes se většinou používají mechanické bubnové rollery. Při svinování dostane čajový lístek tvar charakteristický pro daný typ čaje (kuličky, jehličky, spirály a podobně). Když jsou lístky svinuty, rozprostřou se na chladném místě a proces oxidace dále pokračuje až několik hodin. Během oxidace získávají okraje lístků načervenalou barvu a vydávají slabou mandlovou vůni.

Proces oxidace se zastaví vysokou teplotou. Buď pražením na kovových pánvích při 90 °C, nebo horkou párou a nebo stále častěji ve velkých sušicích pecích.

Nyní jsou čajové lístky zbaveny asi 80 % vlhkosti a některé druhy se ještě dosušují nad ohněm z dřevěného uhlí. Proces svinování a sušení je podle potřeby opakován i několikrát.

Nakonec je čaj tříděn na sítových třídicích strojích. Je důležité, aby v jednotlivých třídách čaje byly lístky stejné velikosti, jinak není zaručena stejná síla výsledného nápoje. Menší lístky či kousky se louhují rychleji než velké.

Pro třídění čaje existují dvě hlavní kategorie. A sice čaje listové a čaje lámané. Listové čaje bývají kvalitnější, ale není to pravidlem. Čaje lámané se používají do čajových sáčků a z nejjemnějších zlomků takzvaného čajového prachu se lisují různé cihličky a tabulky. Výjimkou je japonský čaj matcha, kde se jedná o nejkvalitnější čajové lístky rozemleté na prach. Tento čaj se používá při japonském čajovém obřadu a ještě o něm bude řeč.

V některých případech se jednotlivé druhy, zejména černých čajů, míchají. Výrobky velkých firem, jako jsou třeba Lipton nebo Ahmad, jsou často směsi z až 30 druhů čaje z několika zemí.

Nakonec je čaj zabalen do speciálních beden a rozvezen do světa. Většinou do velkoobchodů a odtud až do vaší čajovny.

A jaké že druhy čaje vlastně máme? Je čas si o tom povědět něco více.

Rozdělení čajů

Jak už jsme si řekli na začátku, pochází všechny druhy čaje ze stejné rostliny a sice čajovníku. Pouze způsob zpracování a podnebí, půda a nadmořská výška na místě, kde roste, určuje jaký bude výsledný produkt.

Takže, co se týče zpracování, máme tři základní druhy. A sice čaje zelené, polozelené a černé.

Začneme čaji zelenými. Název se odvozuje od barvy usušených lístků, která je v různých odstínech zelené. A jak to, že lístky zůstanou zelené? Je to způsobeno tím, že při výrobě zelených čajů je téměř nebo úplně vynechán proces oxidace. Čerstvě nasbírané lístky se nechají zavadnout a poté je oxidace přerušena pražením na pánvích nebo horkou párou. Poté následuje svinování a sušení. Při výrobě některých druhů zelených čajů je vynecháno i zavadání. Takto zpracované čaje mají sytější barvu.

Naproti tomu u čajů černých probíhá zavadání i oxidace až několik hodin. Čajové lístky při tomto procesu zhnědnou.

Třetí skupinou jsou čaje polozelené, nebo-li oolongy. Čajové lístky se nechají zavadnout na přímém slunci a poté se ve válcových bambusových koších protřesou. Tím se naruší jejich okraje a lístky potom oxidují na okrajích rychleji než uprostřed. V určité době je proces oxidace přerušen sušením. Podle délky oxidace je výsledný produkt blíže čajům zeleným nebo černým.

Existuje ještě několik dalších druhů čajů. Jedná se o opravdové čajové poklady. Některé z nich mohl pít jen čínský císař. Jejich jména v sobě často skrývají zlato, stříbro nebo perly. Začneme čaji bílými. Někdy se jim též říká stříbrné. Pro jejich výrobu se používá pouze první lístek z každé větvičky a vrcholový, ještě nerozvinutý pupen, takzvaný tips. Na některé nejdražší druhy se používají pouze tipsy. Sklizené čajové lístky se nechají pouze zavadnout ve stínu a bez oxidace jsou hned sušeny. Své pojmenování dostaly bílé, nebo chcete-li stříbrné, čaje podle bílého chmýří, které mají čerstvé pupeny na povrchu. Tyto čaje nebývají svinovány, protože by při tomto procesu chmýří opadalo. Bílé čaje snesou delší dobu louhování a výsledný nápoj bývá velmi jemný a lahodný.

Další zvláštností a delikatesou jsou čaje žluté. Jejich specifická chuť je dána tím, že po napražení na pánvích a rolování jsou sušeny velmi pozvolna, často až osm dnů. Při sušení jsou listy v poměrně velkých vrstvách a bývají přikryty. Svého času byly žluté čaje určeny pouze pro čínského císaře. Nikde jinde než v Číně se nevyrábějí a jejich nabídka mimo čínský trh je velmi omezená.

Poslední specialitou, o které si povíme, je takzvaný tmavý čaj. Jedině čaje tohoto typu označují Číňané jako černé/tmavé. Čaje označované jako černé na západě, jsou Číňany nazývány červené podle barvy jejich nálevu. Nejznámějším představitelem tmavých čajů je Phuer.

Technologie výroby těchto čajů vznikla v dobách, kdy se čaj převážel z Číny do Evropy po takzvané Hedvábné stezce na hřbetech velbloudů a koní. Při tomto několikaměsíčním putování byl čaj ve vacích slisován, vystaven změnám teplot a vlhkosti a získal svou specifickou, zemitou, lehce zatuchlou chuť a vůni. V pozdějších dobách, kdy se doba potřebná pro přepravu zkrátila, byl o tento typ čaje stále zájem, a tak bylo nutno vyvinout technologii, která zajistí podobný výsledek. Jedině u tohoto čaje je možno mluvit o fermentaci, místo o oxidaci, neboť na celém procesu mají významný podíl mikroorganismy a plísně, které se na čajových listech přirozeně vyskytují. Fermentace je v tomto případě několikanásobná. Čajové lístky jsou následně lisovány do podoby misek či cihliček. V dobách největší slávy Hedvábné stezky se tyto čajové cihly používaly jako platidlo. Kvalitní Phuer má při správném skladování téměř neomezenou trvanlivost a nejsou výjimkou čaje dvaceti- i třicetileté. Podle znalců má správný Phuer chuť a vůni jako zdi v Tibetských klášterech.

Myslím, že nyní je správný čas si říci, co je to vlastně ta zmiňovaná oxidace a jaké další chemické reakce se v čaji odehrávají.

Čajová chemie

Jak už bylo řečeno, při oxidaci se procesu neúčastní žádné mikroorganismy, ale jde o biochemickou reakci vzdušného kyslíku s polyfenoly přítomnými v čajových listech.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čaj jako životní styl.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.