VLADO RÍŠA

MARK

STONE

PRVNÍ MISE

OBSAH

Úvod

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

Ukázka z dalšího dílu: Zlato Alwogiry

Úvod

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století pokračuje v expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku, kterou sami nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se zachránit jen několik párů, které byly umístěny do rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaznamenat, ale v žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi domorodce.

Jedním z takových agentů se stal i Mark Stone.

1.

Mladičký poručík Mark Stone stál před budovou svého prvního zaměstnavatele a ve zpocené ruce třímal holodisk se zařazením. Ještě ho pobolívala hlava z několikadenního tahu, kterým završili absolventi Akademie jmenování poručíky.

Mark slavil ještě víc, protože dostat se do SDPP bylo jeho touhou a tudíž pro něj i velkým ternem. Nedovedl si představit, že by měl jít k Vesmírné policii či k vojsku. Už na Akademii měl potíže se subordinací a hodnocení jeho chování bylo jedinou poskvrnkou na poručíkově štítu.

Stál s hlavou zakloněnou a pozoroval obrovskou budovu, která se leskla v záři vycházejícího slunce. Několikrát se zhluboka nadechl a vydal se rozhodným krokem ke vchodu. Prošel automatickými dveřmi, které vypadaly jako kdyby byly ze skla, ale Mark dobře věděl, že tomu tak není. Bylo to plastosklo, materiál, který byl odolnější než všechny oceli jež člověk za dobu železnou dokázal vyrobit. Hned za nimi stály dva ovoidy, bojoví roboti.

„Předložte průkazku,“ zachrčel jeden z nich, zatímco druhý pootevřel otvory, v nichž se skrývaly výkonné lasery schopné zlikvidovat astronef za předpokladu, že ho trefí.

Mark beze slova natáhl před sebe ruku s holodiskem a ovoid ho pomocí dlouhého chapadla převzal. Holodisk zmizel v úzké štěrbině na vrcholku bojového robota a prakticky v tomtéž okamžiku vyskočil opět ven. Robot ho elegantním pohybem připomínajícím odsek zkušeného šermíře chytil ze vzduchu a podal ho zpátky Markoví.

„V pořádku, můžete pokračovat. SDPP je v…“

„Já vím,“ vzpamatoval se Mark a vydal se k výtahům, jejichž stříbřité dveře se leskly na druhé strany haly.

***

Vyjel do posledního patra budovy, dveře výtahu se syčivě otevřely a vypustily ho do podobné haly, jaká byla v přízemí, ale tentokrát ho tam nevítaly ovoidy, ale obyčejný robot, přesněji řečeno postarší android.

„Á, další zelenáč,“ řekl mírně plechovým hlasem, v němž však bylo slyšet cosi jako sarkasmus.

Marka to zarazilo. S něčím takovým se ještě nesetkal. Vypnul své urostlé tělo samý sval a ocelově šedýma očima se pohrdavě podíval na androida. Chtěl něco odseknout, ale pak si to rozmyslel.

Ty stará plechovko mi nestojíš za to, abych se rozčiloval, pomyslel si.

„Možná se však, pane, mýlíte,“ upřel na něj postarší android oči.

„Cože?“ vytřeštil Mark Stone oči. „Cos to řekl?“

„Třeba se ve svém úsudku mýlíte, pane,“ zopakoval android a pokynul mu rukou. „Jděte do tamtěch dveří. Počkáte u sekretářky velitele SDPP, až si na vás náš nový generál udělá čas.“

„Počkej,“ řekl Mark Stone, „jak to myslíš, nový generál?“

„Tak jak to říkám,“ odvětil suše android. „Generál Khov je tady dneska první den jako velitel celého SDPP. Ne že by byl takový zelenáč jako vy,“ pokýval android moudře hlavou, „slouží v SDPP už patnáct let a prošel celým žebříčkem od obyčejného polního agenta, přes koordinátora, pak přeskočil všechny administrativní funkce a stal se velitelem.“

„Co ty seš zač?“ prohrábl si Mark Stone hnědou kštici, která mu padala do očí.

„Jmenuji se R-2006PZ a poslední agent, s nímž jsem spolupracoval, mi říkal Ray.“

„Počkej, tomu číslu nerozumím. Co znamenají ta písmenka PZ za číslem série?“

„Psychický zesilovač.“

„Ahá,“ uhodil se Mark do čela, „četl jsem, že se taková nepodařená série vyrobila ve Swensonově továrně, ale nebylo jich mnoho…“

„Máte pravdu, pane,“ přikývl ošumělý robot. „Bylo nás padesát, já jsem šestý ze série, ale nikdo s námi nechtěl spolupracovat, navíc sehnat člověka, který by dokázal využívat naše schopnosti, není zase tak jednoduché.“

„Jak ses dostal k SDPP?“

„V rámci zkoušek. Pan Swenson usoudil, že naše schopnosti by se tady mohly hodit, ale pak se na mě pozapomnělo,“ povzdychl si android.

„Proč tady hlídáš?“

„Můj poslední společník, velitel Skobryski, předchůdce generála Khova, zahynul na Terranii CVI při kontrole práce místního agenta SDPP.“

„Počkej, počkej,“ nakrčil čelo Mark Stone, „teď mě taháš za nos.“

„Jak to myslíte, pane?“ podíval se na něj průzračnýma a nevinnýma očima android. „Jak bych mohl tahat někoho za nos?“

„To se jen tak říká,“ zabručel Mark a při tom usilovně přemýšlel.

„Já vím,“ kývl Ray.

„Jak mohl zahynout na Terranii, když je to civilizovaná planeta, a proč by tam měl být agent SDPP, když přece máme úplně jinou náplň práce?“

„To vám, pane, nemohu říct, protože oficiální verze je taková, jakou jsem vám řekl.“

„Dobře,“ popotáhl se Mark za ušní lalůček a pak mávl rukou. „Vždyť je to jedno.“

„Máte pravdu, pane, Už jste měl být osmnáct vteřin u generála, a jak ho znám, bude značně nevrlý. Spatně snáší, když se opozdí někdo jiný než on.“

To už Mark Stone otevíral označené dveře a vcházel dovnitř. V předpokoji seděla za stolem postarší žena, o níž by se dalo říct cokoli, jen ne že je hezká. Byla to asi čtyřicetiletá stará panna, vyhublá až do stavu, kterému se říká vysušená. Na špičatém nose jí seděly staromódní kostěné brýle, za nimiž její oči vypadaly směšně obrovské. Jakmile otevřela ústa, vykoukly z nich mohutné koňské zuby, které by dělaly čest kterémukoli pivovarskému valachovi.

„Poručíku,“ štěkla ječivým hlasem, který připomínal dobře roztočený kotouč cirkulárky, „máte neodpustitelné zpoždění!“

Stone se nadechl k ostré odpovědi, byl totiž náležitě pyšný na své důstojnické hvězdy a nemínil nechat na sebe hulákat kdejakou babu. Než stačil vypustit z úst první hláska, cvaklo to v komunikátoru, zachrčelo to a ozval se odtud burácivý bas:

„Tak už je tady konečně ten…“

„Ano, pane, trochu jsem ho zdržela, abych si zkontrolovala všechny údaje,“ natáhla k němu ruku a on do ní beze slova vsunul holodisk.

Usmála se něj a mávla rukou ke dveřím vedoucím do jámy lvové.

Mark na ni nechápavě vytřeštil oči, slyšitelně sklapl ústa a zamířil ke kůží z mořského plejtvouna potaženým dveřím do pracovny velícího důstojníka.

2.

Mark Stone za sebou tiše zavřel dveře a vypnul se do pozoru a strnulým parádním krokem došel tři kroky před obrovský dřevěný skoro prázdný stůl, na němž se vyjímal masivní prázdný popelník a několik polozapuštěných obrazovek.

Za stolem trůnil člověk, který vyvolával pocit, že člověk stojí před obrem. Měl dobré dva metry výšky a půl druhého metráku, ale hlavně jeho rozložitost a svaly působily tak, že si každý rozmyslel s ním nějak špásovat. Když k tomu připočteme oválnou tvář a šikmé černé oči, dědictví po dávných mongolských předcích, a několik jizev, byl to člověk, před kterým i známý rebelant a kverulant Mark Stone stál v pozoru a skoro nedýchal. Vyholená lebka se generálovi leskla, jak na ni dopadalo slunce pronikající zasklenou stěnou, za níž se naskýtal impozantní pohled na rozlehlou newyorskou aglomeraci. V ruce žmoulal doutník z Terranie IV, jehož cena byla pro Marka pocházejícího z poměrně nebohatých poměrů něčím, co daleko přesahovalo jeho vlastní možnosti.

„Jak si dovolujete přijít pozdě hned první den?! Myslíte si, že Služba pro dohled nad primitivními planetami je holubník?!“

Mark mlčel. Byl si velmi dobře vědom, že to byly jen řečnické otázky. Jen se ještě více vypnul a pohled upíral nad Khovovu hlavu.

Generál hřímal dobře dalších pět minut a Mark se začal víc věnovat helijetům letícím za oknem prostorné pracovny. Tak to dělal vždy, když si ho podával některý z velitelů Akademie za mnohé prohřešky proti jejím předpisům, jichž se dopustil. Jen jeho vynikající studijní výsledky ho vždy vytáhly ze všech malérů, do nichž se dokázal namočit.

Vzpamatoval se, jako obvykle, v okamžiku, kdy burácivý Khovův bas umlkl.

„… takže abychom si to shrnuli, když jste mě celou dobu neposlouchal.“ Khovova šikmá očka se zableskla skrývaným smíchem a Markovi došlo, že tohle není žádný žrout předpisů, ale velitel ostrý jako břitva.

Mark Stone se na okamžik zamyslel nad slovem břitva, protože vůbec neměl ponětí, o čem je řeč, ale pak nad tím v duchu mávl rukou, i když mu bylo jasné, že je to nějaký nástroj, který se vztahuje k jeho studijnímu zaměření.

„Budete, vzhledem k vaší specializaci, zařazen do oddělení středověkých planet. To ovšem neznamená, že se nemůžete dostat i jinam, když to bude situace vyžadovat. Peggy vám přidělí volného androida a astronef. Od ní budete dostávat instrukce k akcím, protože, i když je SDPP rozdělena na oddělení, agenty do akce vysílám já, protože jenom já mám zodpovědnost, a také z toho důvodu, že naše organizace je pečlivě sledována politiky i z těch nejvyšších kruhů. Proto si nemůžeme dovolit žádný problém. Máte týden k nastudování všech pravidel a předpisů, kterými se budete na svých misích řídit. A také vám vřele doporučuji, abyste věnoval velkou pozornost výstavce obrazů v hale. Jsou na ní všichni, kdo zahynuli ve službách SDPP. Byl bych rád, kdybyste nerozšířil jejich řady, i když vaše materiály ze školy nasvědčují tomu, že se u nás příliš dlouho nezdržíte. Lidi, kteří nedokážou dodržovat striktní předpisy, tady nemůžeme potřebovat.“

Khov bouchl pěstí, která velmi připomínala ploutev vyhynulé velryby, již Mark Stone viděl v muzeu, do stolu, až se obrazovky zatřásly.

„A připravte se na svou první misi! Vzhledem k tomu, že jste se k nám dostal jen a jen díky svým studijním výsledkům, a zvláště šerm, jak to tak vypadá je excelentní,“ řekl Khov sarkasticky, „a nikoli pomocí tlačenky nějakého vysoce postaveného panáka, mám pro vás první úkol. Navíc tu nikoho neznáte a nemáte tu navázané žádné kontakty, které by mohly ovlivnit výsledky vašeho pátrání…“

Tentokrát Mark Stone poslouchal velmi pečlivě a dá se říct, že i napjatě.

„I když jsem se dostal na toto místo díky úmrtí velícího generála, neznamená to, že mě tento způsob těší. Mám tušení,“ Khov si v zamyšlení přejel rukou lysou hlavu, „že jeho smrt nebyla nešťastná náhoda. Zopakuje si jeho poslední cestu po čtyřech planetách, ale, aby to nebylo tak nápadné, v jiném pořadí. Začnete na Terranii CVI, pak se přemístíte na Buronii a Urbanii a cestu zakončíte na Jiranii. Kromě Terranie CVI jsou to všechno planety středověkého typu, všechny prošly kontrolou přibližně před padesáti lety, takže cesta je oprávněná. Velitel Skobryski nestačil před svou smrtí odeslat zprávu, tudíž je ta expedice nutná. Jen na Terranii se zastavovat neměl. Ale to zjistíte sám. Uvažuji o tom, že s vámi pošlu zkušenějšího kolegu, ale momentálně není nikdo volný, a kromě toho by to přece jen mohlo vzbudit nežádoucí pozornost.

Je vám, doufám, jasné, že jen vaše výsledky mohou smazat neodpustitelné zpoždění, kterým jste se uvedl v SDPP?“

„Ano, pane,“ hlesl Mark Stone a byl ve tváři rudý jako kvetoucí mák.

„Můžete jít,“ mávl Khov velrybí ploutví, kterou používal místo ruky.

***

Mark Stone se předpisově otočil na podpatku a vypochodoval z kanceláře. Jakmile za sebou zavřel dveře, zhluboka si oddychl.

„Omlátil vám to o hlavu?“ vycenila na něj koňské zuby sekretářka. „Z toho si nic nedělejte, bude i hůř,“ pronesla věštecky.

„Jak to myslíte?“ podíval se na ni zvídavě Mark, který věděl, jak je vhodné mít dobré vztahy se sekretářkami.

Už na Akademii se mu to vyplatilo, neboť rektorova sekretářka, mimochodem byla to velmi hezká mulatka jen o málo starší než Mark, mu několikrát vytrhla trn z paty, když se až k velení školy dostaly hlášky o Markových průšvizích. Takže se měl čas na vyšetřování připravit a vždycky z něj vyšel jen se ztrátou nějaké té květinky.

„Přečetla jsem si vaše materiály,“ řekla Peggy a podepřela si hlavu rukou. „Dostal jste se sem díky svým výsledkům a také vzhledem k tomu, že vedení Akademie uznalo, že se k Vesmírné policii ani k armádě vůbec nehodíte. A tady je poměrně velká pravděpodobnost, že přijdete o život daleko rychleji, než způsobíte nějaké opravdu vážné problémy.“

Hodila mu holodisk a Mark ho obratně chytil.

„Opravdu jste vyhrál Sluneční olympiádu v šermu šavlí?“ Peggyiina tvář byla samý otazník.

„Hm,“ zabručel Mark Stone a vzpomněl si na „dopink“, kterým ho počastoval jeho trenér, když mu před finálovou skupinou prozradil, že rektor Akademie zjistil, kdo mu zablokoval řízení helijetu, tak aby létal v půlkilometrových kruzích kolem Akademie a nemohl splašené vozidlo nijak zastavit a strávil tak k obveselení všech studentů a nutno přiznat i učitelského sboru skoro celé dopoledne.

„Jedině když to vyhraješ, máš šanci, že se to nějak zaretušuje,“ řekl mu tehdy trenér a Mark bojoval jako o život.

Ostatně o něj vlastně šlo.

„Tady máte předpisy,“ hodila mu další holodisk, „můžete si je nastudovat při letu na Terranii. Dostal jste přidělený astronef Merkur. Je to jeden z nejstarších modelů, co tady máme, a vystřídalo se na něm už osm agentů, takže být vámi…“

„… ho rozeberu do posledního šroubku, protože nechci zůstat viset někde ve vzduchoprázdnu,“ dokončil Mark. „Mám na to týden, který mi generál dal na nastudování předpisů, ale ty počkají.“

„Horší to bude s androidem,“ Peggy se hluboce zamyslela.

„Nešlo by to bez něj?“ navrhl Mark Stone.

„Nešlo,“ zavrtěla energicky prošedivělou hlavou Peggy, „až si prostudujete předpisy, zjistíte, že android, mimo jiné, zaznamenává veškerou činnost na cestě.“

„Aha,“ zamyslel se Mark Stone, „jak to, že generál Skobryski po sobě nezanechal zprávu, když se všechno natáčí?“

„Právě proto, že s sebou neměl androida. Ray byl v opravě…“

„To je nápad,“ pleskl se do čela Mark Stone, „Tenhle android je volný. Mohl bych ho dostat?“

„Já nevím,“ znejistěla Peggy, „to bude muset rozhodnout generál Khov. On ho kromě velitele nikdo nechtěl kvůli jeho…“

„Já vím,“ mávl rukou Mark, „kvůli psychickému zesilovači. To mně nevadí.“

„Opravdu?“ rozzářila se Peggy. „V tom případě je váš.“

„Děkuji,“ usmál se na ni Mark Stone.

„Tady máte kartu na astronef a také poukázku do výstrojního skladu. Musí vám tam vydat ochranný opasek. O ostatní se už postará váš android v astronefu.“

„Jaký opasek?“ Mark Stone byl překvapený.

„Vypadá jako obyčejný opasek s velkou kovovou přezkou, v níž se skrývá atomový článek, který vytváří kolem svého nositele ochranné silové pole, jež ho chrání před ranami, projektily, i před paprsky termometu. Ochranný pás je skutečným zázrakem pozemské techniky. Jedinou jeho nevýhodou je, že při kontaktu s domorodci se musí snížit intenzita, aby nevzbudil podezření. Je nastaven pouze na svého nositele a zatím se nikomu nepodařilo nastavení kreknout,“ zazubila se Peggy, „díky tomu se ani nekradou. Ale musíte si ho nafasovat na jméno a nechat si ho nastavit.“

„Dobře,“ usmál se i Mark a pak dodal: „Děkuju moc.“

„Rádo se stalo.“

3.

„Marku, tohleto se spravit nedá,“ v Rayově hlase, i když to nebylo možné, protože androidi neměli žádné naprogramované emoce, Mark Stone zaslechl tóny rezignace. „S touhle plechovkou bych se neodvážil ani na Měsíc, natož kamkoliv jinam, obzvláště do podprostoru.“

Mark Stone si utřel nos do rukávu, přece jenom v hangáru přiděleném SDPP byla docela pořádná zima, teklo mu z něj.

„Tak s tím budeme muset něco udělat,“ pokrčil rameny.

„Máme na to ještě deset dnů. Teď už víme, co všechno potřebujeme, jenom je nutné vymyslet, kde to vzít.“

Ruce měl špinavé od chladicí kapaliny, která mu na ně vytekla, když opravoval zabezpečovací zařízení motoru a náhodou zavadil ramenem o zcela zpuchřelou tlakovou hadici. Nyní měl zašpiněný i nos a kus tváře. Ray se na něj podíval ode dveří, neboť on sám se vrtal v řídicím pultu v pilotní kabině, a roztáhl ústa do něčeho podobného úsměvu.

„Vypadáš jako poslední čistič kanálů,“ poznamenal, „ale ti mají podstatně nižní plat.“

„To mi ani nepřipomínej, že jsem si vybral pětiměsíční plat dopředu a celý jsem ho vrazil do tvé opravy,“ zavrčel Mark Stone, ale přece jen zálibně přejel pohledem po inovovaném androidově zevnějšku.

A to vlastně hlavní změny byly uvnitř. Některé si Ray udělal sám a raději o nich nemluvil.

„Teď nemám ani na zaplacení nájmu. No, snad mi počkají, než se vrátím.“

Otřel si ruce do notně špinavého hadru a tentýž kus látky použil i na obličej. Po chvíli usilovného utírání začal vypadat o něco líp.

„Už toho dnes necháme, začínám dělat chyby z únavy,“ zabručel a zamířil k východu z astronefu.

***

Prošli s Rayem skrz hangár vyhrazený SDPP a přešli plochu normálního letiště. Byl večer a rychle se stmívalo. Ve vzduchu se vznášela vůně odkvétajících květin, kterými se snažili vyzdobit astroport jeho majitelé.

„To je zajímavé, jaká je v hangáru zima, když venku je docela fajn,“ vrtěl nechápavě hlavou Mark.

Ray se nadechl k delší vyčerpávající přednášce, avšak Mark Stone ho zarazil.

„Až někdy jindy. Dnes už toho mám dost.“

Prošli malou brankou, kterou směli používat jen zaměstnanci, a to ještě jenom někteří. Když se přiblížili ke svému helijetu, vylétl z vedlejší ulice pestře pomalovaný helijet nejnovější značky a jeho antigravy hvízdaly námahou, aby se udržel v letové dráze.

„Má vypnutou automatiku a řídí ručně,“ poznamenal Ray. „A je příliš nízko.“

„To je nějaký mlamoj,“ pohrdavě zabručel Mark Stone.

Ray na setinu vteřiny zaváhal, a to je na androida setsakra dlouhá doba, protože si projel všechny dostupné slovníky, ale ono podivné slovo tam nenašel.

„Kdože to je?“ zahulákal, aby překřičel hvízdání namáhaných antigravů.

„Mladý moderní jinoch, navíc s bohatým papínkem,“ mávl rukou Mark směrem k řítícímu se helijetu.

„Myslím, že máme po vozidle,“ řekl Ray nevzrušeně a jeho slova se vzápětí potvrdila. Pestře pomalovaný sporťák narazil bokem do jejich zaparkovaného helijetu, ozvala se rána a hned poté skřípání trhaného plechu. Oba helijety se do sebe zaklínily a roztočily se na jízdní dráze. Narazily do dalšího zaparkovaného helijetu a zdemolovaly ho.

Mark s Rayem se rozběhli k hromadě šrotu, v niž se proměnila všechna tři vozidla. Android využil své síly a utrhl zkřivená dvířka, která nešla otevřít. Zevnitř se vykulil zkrvavený mladík a vrhl se na přibíhajícího Marka.

„Ty svině!“ řval nepříčetně. „To jsi udělal schválně!“

Vrhl se pěstmi na překvapeného Marka. Nicméně mladík narazil. I překvapený absolvent Akademie je podstatně lépe vycvičený než mlamoj. Mark lehce odrazil zběsile poletující mladíkovy ruce a pak ho jednou jedinou, leč dobře mířenou ranou na bradu poslal do říše snů.

Okamžitě se přestal starat o bezvládně ležícího mladíka a pospíchal Rayovi na pomoc. Android opatrně vytahoval ze zdemolovaného helijetu zraněnou dívku. Pracovali jako dobře sehraná dvojice, takže než začaly vraky hořet, měli venku obě dívky, které měly shodná zranění, zlomené nohy. Zranění blondýnky nebyla ani zdaleka tak vážná jako hnědovlásky. Ta ještě ke zlomené noze, z níž jí crčela krev, měla i ránu na hlavě.

Ray se sklonil k hnědovlásce a ohledal zranění. Vytáhl si nahoru nohavici na pravé noze a otevřel schránku, kterou měl na stehně. Vytáhl z ní dvě ampulky. Jednu se zelenavou kapalinou, která sloužila ke zmírnění bolesti, a druhou s jasně rudou tekutinou na zastavení krvácení. Srovnal kosti na noze a použil speciální lepidlo, jímž uzavřel ránu. I druhou dívku stačil ošetřit ještě dřív, než se přiřítily helijety rychlé záchranné služby.

Když předali zraněné k odvozu do nemocnice, otevřela mladičká hnědovláska oči v okamžiku, kdy ji Mark zvedal, aby pod ni mohli podsunout antigravitační lehátko.

„Moc děkuji,“ zašeptala, „zachránil jste nás.“

Mark Stone jen stačil zavrtět hlavou a usmát se na dívku.

„To bude dobré.“

Vtom ucítil na rameni ruku, a když se otočil, uviděl policistu a uvolnil již zaťaté pěsti.

„Vy jste viděli celou havárii?“ zeptal se uniformovaný muž.

„Ano,“ odpověděl Mark Stone. „Jeden z těch helijetu byl i můj.“

„Kam jste jel?“

„Nikam,“ zavrtěl hlavou Mark, „chtěli jsme odjet domů, když támhleten…,“ ukázal na mladíka, kterého stále ještě zdravotníci neodvezli, ale který už přišel k vědomí, seděl na kraji cesty a opíral se zády o jeden ze zaparkovaných helijetů, „… nám ho zdemoloval.“

Mladík zaslechl Markova slova a vyskočil. Přiběhl blíž a rozkřičel se:

„To je lež! Ten chlap se proti mně vyřítil a napálil to přímo do mého helijetů! Kdybych nebyl vynikající řidič, mohl nás všechny zabít! Už jsem volal otci a za chvíli je tu náš rodinný právník. Ten darebák si to musí odsedět! Víte, kdo já jsem?!“

„Blbej mlamoj,“ zabručel Mark Stone tak tiše, že ho slyšel jen Ray svým elektronickým sluchem.

„Jsem Markus Grondahlen.“

„Ten Grondahlen?“ vzdychl policista. „Nemáte náhodou odebrané řidičské oprávnění na tři roky?“

Tatík tohohle blbečka je největší výrobce motorů do astronefů, prolétlo Markovi hlavou.

„Přesně tak, pane,“ přitakal Ray.

„Dostal jsem ho zpátky, protože…“

… tatík zaplatil všem, doplnil si Mark.

„To není pravda,“ přerušil mladíka Mark Stone. „Ten mladík lže, jako když tiskne.“

„To se bude muset ještě vyšetřit,“ řekl policista v okamžiku, kdy u hromady plechu, která byla ještě nedávno třemi helijety, zastavil mohutný černý helijet H-600 a z něj vystoupili dva dobře oblečení muži.

„Tak co jsi zase provedl?“ zavrčel tlusťoch s narvanou rudou tváří, který se vzdáleně podobal mlamojovi.

„Já nic, to támhleten!“ ukazoval prstem mladík na Marka Stonea.

V tomtéž okamžiku připlachtil velký helijet místní policie a z něj vystoupil šéf vyšetřovačky. Mladému policistovi, který byl doposud jediným zástupcem práva na místě, se evidentně ulevilo. Krátce shrnul protichůdné zprávy o průběhu nehody a dodal, že došlo k vážnému zranění dvou dívek v Grondahlenově helijetu. Z policejního helijetu se vyrojili technici a začali se svou prací.

„Šlo o Jeanettu Lamperiérovou…“

Řetězec hotelů na všech Terraniích, blesklo Markovi hlavou.

„… a Swensonovou, křestní jméno nemám,“ dodal policista nešťastně.

Astronefy, androidi, doplnil si Mark Stone.

„Táto, jsem v tom nevinně,“ mladíkův hlas byl mírně brečlavý.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy První mise.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.