Jiří Černík

Divoký západ I.

Muži zákona

Nakladatelství Libri
Praha 2001

© Jiří Černík, 2001

Odborný recenzent: prof. Josef Opatrný

© Libri, 2001

ISBN 80-7277-070-5

Obsah

Slovo úvodem

Šerifové

Patrick Floyd Garrett

William Bartholomew „Bat“ Masterson

John Horton „Texas John“ Slaughter

Marshalové

City marshals

James Butler Hickok

United States marshals

Wyatt Berry Stapp Earp

William (Bill) Tilghman

Texas rangers

Tom Horn

Soudce Roy Bean

„Oprátkový“ soudce Isaac Charles Parker

Dějinné souvislosti

Isaac Charles Parker

Muži s marshalskou hvězdou

Mistr katovského řemesla

Reakce

Pár slov na závěr

Seznam literatury

Slovo úvodem

Když v roce 1865 použil jeden z nejčtenějších amerických novinářů třetí čtvrtiny 19. století Horace Greeley v jednom ze svých fejetonů slavnou větu J. L. B. Souleho: „Jdi na Západ, mladý muži, jdi na Západ,“ vyjádřil pouze jednu z velkých vizí generací obyvatel východní části Spojených států. Už od koloniálních dob byl Západ pro Američany synonymem naděje a lepší budoucnosti. Na Západ mířili ve stopách Christophera Gista a Daniela Boona obyvatelé Pensylvánie a Virginie, západní divočinu se vydali mapovat William Clark s Meriwetherem Lewisem i Zebulon Montgomery Pike. Západ byl ve dvacátých a třicátých letech 19. století cílem lovců kožešin – horalů, podle jejichž zpráv zakreslovali vojenští topografové do map Jižní průsmyk, Velké solné jezero i toky Zelené či Humboldtovy řeky. V polovině devatenáctého století se však civilizace zastavila na západním břehu Mississippi. Velká americká poušť či pustina, jejíž jižní část získaly Spojené státy po vítězné válce s Mexikem smlouvou z Guadalupe Hidalgo z února 1848, byla totiž dopravně téměř nedostupná. Po pravých přítocích Otce vod sice mohly plout k Západu kolesové parníky, obrovská pláň bez splavných toků ale vyžadovala jiný dopravní prostředek. Stavba železniční trati procházející pláněmi a spojující Mississippi s Kalifornií však představovala nepřekonatelný politický problém. Amerika poloviny 19. století byla, řečeno Lincolnovými slovy, „rozděleným domem“. Veřejnost na severu i na jihu si uvědomovala, že by spojení Západu s jedním ze dvou soupeřících civilizačních modelů na Východě – jednoho založeného na svobodné a druhého na otrocké práci – vedlo s největší pravděpodobností k porážce druhého, a proto nebyli politikové na severu ani na jihu ochotni připustit stavbu západní železnice z teritoria soupeře.

Přesto ani v této době nezmizel symbol „šťastného“ Západu z povědomí americké veřejnosti. A rovněž nezmizel z kalkulací amerických politiků a podnikatelů, dokonce ani během občanské války. Právě v jejím průběhu podepsal prezident Lincoln dva zákony, které měly pro USA a v jistém smyslu pro celý svět zcela mimořádný význam. Zákon o domovinách z května roku 1862 garantoval každému Američanovi či osobě, která projevila o americké občanství opravdový zájem, bezplatný příděl 160 akrů federálních pozemků. Ty byly v této době už prakticky jen v západní, bílými Američany dosud neobydlené části Unie. Zákon o stavbě transkontinentální dráhy ukončil desetileté spory a stanovil trasu komunikace mezi americkým východem a Kalifornií. Všem přitom bylo jasné, že železnice neurychlí jenom spojení mezi těmito dvěma částmi státu, ale otevře také rozsáhlou oblast mezi Mississippi a západními svahy Kordiller. Jenom železnice mohla zaručit komerční dopravu zboží amerického Západu na velký trh na Východě, byť si všichni v USA uvědomovali, že k tomu nestačí jediná trať. Proto se hned na samém začátku výstavby pacifické dráhy – okamžitě po skončení občanské války – objevily plány na stavbu paralelních tratí na jihu i na severu. Odborná literatura přitom tvrdí, že budoucí hlavní inženýr stavby Grenville Dodge využil toho, že v unionistické armádě sloužil jako generál, k vyměřování trati ještě před ukončením nejkrvavějšího konfliktu v americké historii.

Zkušenosti s postupným uváděním pacifické dráhy do provozu daly také za pravdu těm, kteří hovořili o obrovském významu komunikace pro americkou společnost. Na Západ se hrnuly desetitisíce nových osadníků, usidlovali se podle zákona o domovinách na venkově, hledali zaměstnání ve velkých městech. Chicago, Milwaukee, St. Louis, Cincinnati se během krátké doby změnily ve statisícové metropole, jejichž existence otevírala nové možnosti pro pěstitele obilí a chovatele dobytka i v tak vzdálených regionech, jakým byl Texas. Bylo však třeba dopravit stáda k železničním terminálům v Kansasu, odkud pak putovala v dobytčích vagonech na jatka velkých východních či středozápadních měst. V roce 1867 přihnali zaměstnanci dobytčího krále McCoye první stovky texaských dlouhorožců do Abilene a tzv. Chisholmova stezka vstoupila do americké historie.

Spolu s ní tam vstupuje také kovboj, honák krav, který se stává jedním ze symbolů Západu. Pohybuje se téměř neustále na koni, často na hranici divočiny, stáda jsou vystavena útokům bílých zlodějů a někdy i rudých nájezdníků. K pracovním nástrojům honáků proto nepatří jen laso a cejchovací železa, ale také palné zbraně. Pušky neměli kovbojové příliš v oblibě, překážely při běžné práci, a i když spočívaly většinou ve zvláštních pouzdrech u sedel, dřely koním kůži až do krve. Podstatně oblíbenější zbraní byl revolver, vyrobený zpravidla v továrně Samuela Colta nebo alespoň podle jeho patentu firmami Remington či Smith and Weston. Třebaže podle mýtu amerického Západu kovbojové svoje ubikace bez koltů u opasků vůbec neopouštěli, skutečnost byla jiná. Těžké zbraně často zůstávaly na ubytovnách, jindy si je majitelé balili pro případ potřeby do pokrývek připevněných u sedel. Při dlouhých výpravách ke kansaským železničním stanicím však byly kolty nezbytnou součástí výbavy všech, kdo se vydávali na tento nebezpečný a obtížný podnik. Kolt byl vynikající zbraní pro boj zblízka, umožňoval rychlou střelbu a vzhledem k jeho ráži znamenal téměř každý zásah vyřazení protivníka z boje. S rostoucí vzdáleností však přesnost střelby výrazně klesala, což silně ovlivňovalo výsledky častých přestřelek. Obyčejní kovbojové byli přitom ve většině případů špatnými střelci, střelivo bylo drahé a času na trénink málo. Protože ovšem do „kravských“ měst, tedy osad postavených v šedesátých letech 19. století jako železniční stanice, přijížděly v krátké době desítky a stovky honáků, docházelo k četným sporům a střelba se skutečně ozývala často. A tak i při střeleckém neumění kovbojů docházelo ke zraněním či úmrtím, někdy i mezi nezúčastněnými diváky.

Příčiny hádek byly zpravidla malicherné a jejich prvotní příčinu je třeba hledat většinou v alkoholu či snaze kovbojů patřičně se prezentovat u ženské části obyvatel Abilene, Dodge City a dalších neladných shluků dřevěných staveb plných saloonů, nevěstinců, arén pro psí zápasy a dalších míst mužné zábavy. Kovbojové měli ve svém běžném životě velmi málo příležitostí dostat se do společnosti. Na osamocených rančích objížděli většinou ve dvojicích nebo malých skupinkách obrovská stáda, při tří- či čtyřměsíčních cestách do Kansasu projížděli většinou neobydlenými oblastmi, popřípadě Indiánským teritoriem s minimálním osídlením. „Kravská“ města byla tedy možností, a třeba dodat draze zaplacenou možností, opustit alespoň na pár dní samotářský či kasárenský život a mládenci se snažili „užít si“, co se dalo.

Tehdejší podnikatelé v oblasti „zábavního průmyslu“ umísťovali svá zařízení, tedy saloony, herny a bordely, často pod jednu střechu, aby se opěšalí kovbojové nemuseli přesunovat ve svých botkách na vysokých podpatcích příliš daleko – v přízemí se tak mohl návštěvník oddávat alkoholu a karbanu, do skromných pokojíků v patře pak bylo možné odvést některé z děvčat či dam, oživujících jinak zábavu u barového pultu a politých stolů.

Prvním předpokladem úspěchu ve „velkém světě“ saloonů, heren a bordelů byla návštěva veřejných lázní a holiče. Ostříhán, oholen a bohatě napomádován pak vyrazil kovboj k „čištění města“. Projížděl ve skupinách kamarádů či nových známých hlavní ulicí a pálil do vzduchu. Když tímto způsobem dostatečně upozornil na svoji existenci, vstoupil létacími dveřmi do některého z výše zmiňovaných kulturních zařízení. Čekaly tu na něj četné slečny, o jejichž kvalitách svědčí řada přezdívek, které zaznamenal místní tisk, popřípadě deníky návštěvníků z východu. Alici Veverčí zub charakterizovaly poněkud nestandardně tvarované zoubky, o charakteristikách děvčat přezdívaných Splašená kráva nebo Jana Kost od šunky není snad třeba vůbec spekulovat. U stolů a barových pultů vysedávali v očekávání příchodu kovbojů také profesionální hráči, ve velké většině případů podvodníci a obratní eskamotéři s kartami. Partičky Monté, pokeru a fara pak byly prostředkem, jak rychle přesunout peníze z kapes honáků do rukou uhlazených mužů zacházejících obratně nejen s kartami, ale i se speciálními zbraněmi s krátkými hlavněmi. Ty byly posledním trumfem v případě, že některý z kovbojů prohlédl, navzdory alkoholovému opojení, triky svých partnerů ve hře.

Večery pak přinášely do saloonů bujarou zábavu v podobě divého křepčení při hudební produkci. Všude měli pianistu a houslistu, někde dokonce dechovou muziku. Spotřeba alkoholu dále narůstala a pro některé honáky nastával okamžik trpkého rozčarování. Za jediný den často utratili těžce vydělanou čtvrtroční mzdu, což přivedlo některé rozhořčené mládence k rozhodnutí vypořádat se se skutečnými či domnělými křivdami palbou z koltu. Přímo v saloonu nebo bezprostředně poté, co ho opustili, tedy tasili a pálili. Nedostatek cviku a fakt, že po nadměrné konzumaci alkoholu viděli střelci cíle pravděpodobně dvojmo, vysvětlují relativně malou úmrtnost při těchto střetnutích. Podle hodnověrných svědectví vystříleli někdy účastníci podobných konfliktů stovky ran, aniž by byl někdo zasažen. Výjimkou byly momenty, kdy se na scéně objevil jeden, nebo dokonce víc profesionálních pistolníků. Tito střelci dosahovali až fenomenálních výsledků a právě na základě informací o umění některých jednotlivců vznikla legenda o perfektním střeleckém umění obyvatel amerického Západu. Dokonalí pistolníci velmi často překračovali hranici zákona, provokovali a byli provokováni, byli najímáni k pošlapání zákona i k jeho ochraně. Právě život těchto mužů přispěl ke vzniku legendy o osamělých střelcích chránících právo i slabé.

Pohraniční města nemálo těžila z přítomnosti někdy nebezpečných kovbojů a vysloveně pochybných existencí, protože utráceli lehce i těžce vydělané dolary v podnicích počestných občanů. A tak jejich představitelé nabízeli legendárním pistolníkům místa šerifů a maršálů, aby chránili obchodníky a obyvatele městeček před nevypočitatelnou, ale výnosnou komunitou, křižující Západ na hřbetech koní nebo na sedadlech železničních vagonů a dostavníků.

Byly to také dostavníky, které spolu s železnicí otevíraly Západ mase přistěhovalců. Třebaže patrně nejznámější dostavníková trať společnosti Overland Mail Service mířila východozápadním směrem a spojovala od roku 1857 missourský Tipton s kalifornským San Franciskem, podstatně větší význam pro historii Západu měly trati vedoucí směrem severojižním. Dostavníkové společnosti budovaly na trasách přepřahací stanice, kolem nichž rychle vyrůstalo několik domů jako základ budoucích osad. V místech křížení linek často vznikaly větší aglomerace – města, těžící z potřeby dostavníkových společností opravovat povozy, kovat koně, živit personál i cestující. Zřízení dostavníkové linky představovalo mnohem menší problém než stavba železniční trati, a jakmile se někde objevil větší proud lidí podnícený k migraci zprávami o výhodné ekonomické aktivitě, zejména o rýžování zlata, nabízely přepravní společnosti prakticky okamžitě jízdenky na nové dostavníkové trase. Když se tedy na počátku roku 1876 rozšířila zpráva o nálezu zlata na Francouzském potoku v Černých horách, oznámila společnost zprostředkující dvakrát týdně spojení mezi železniční stanicí Cheyenne a dosud jediným centrem bílého osídlení v Černých horách, hornickou osadou Custer City, podstatné rozšíření provozu. Do nového městečka Deadwoodu už jezdil dostavník každý den a v Custer City, měnícím se rychle v město duchů, tj. opuštěnou osadu, jejíž dřevěné budovy záhy podléhaly zkáze, pouze příležitostně zastavoval. Na trati jezdily vzhledem k velmi náročným podmínkám speciálně vyrobené robustní dostavníky o hmotnosti dvou tun. Protože často vozily zlato, věnovala společnost pánů Gilmera, Salisburyho a Patrica velkou pozornost kvalitě ozbrojených průvodců. Střelec doprovázel dostavník buď na vlastním koni, nebo seděl s neustále připravenou puškou na kozlíku vedle kočího či na střeše mezi cestujícími. Oprávněnost tohoto opatření dokázalo několik pokusů o přepadení povozu, jindy ale museli zaměstnanci společnosti a cestující informovat deadwoodského šerifa o mrtvých tělech, která našli na trase, či o vyvražděných obyvatelích stanic a rančů kolem cesty. Jako šerif působil a zemřel v Deadwoodu i Bill Hickok, slavný pistolník a hráč. Právě při kartách zapomněl na opatrnost a posadil se zády ke dveřím, jimiž vešel psychopat toužící vstoupit mezi legendy Západu tím, že zabije známého střelce, byť ho přitom musel zavraždit zezadu. Sestavu karet, které držel velký Bill v ruce v okamžiku smrti, kombinaci osmiček a es, nazývali pak na Západě rukou mrtvého muže.

Součást Západu a jeho legendy tvořili v druhé polovině 19. století také Indiáni. Pronikli na pláně ve větší míře až v okamžiku, kdy se jim natrvalo dostaly do rukou dva atributy „bílé“ civilizace – koně a střelné zbraně. Hlavní zdroj obživy Indiánů představoval v oblasti mezi Texasem a kanadskými hranicemi lov bizonů, jejichž stáda se s postupem americké hranice k Západu rychle zmenšovala. Četná střetnutí Indiánů s bílými lovci pak byla výrazem obavy rudých lovců z konkurence bílých střelců, další příčinou útoků indiánských bojovníků na vlakové a dostavníkové stanice, vystěhovalecké výpravy, osady a osamělé farmáře byla snaha získat kořist – zejména v podobě koní a zbraní –, slávu nebo potvrzení odvahy a válečnického umění, což byly hodnoty nutné pro přijetí mladíků mezi muže. Tyto schopnosti se materializovaly v podobě skalpů, o něž proto Indiáni tak usilovali. Nejvíce jich mohli získat při přepadeních civilních objektů, nevyhýbali se ovšem ani útokům proti americké armádě, jejíž pevnosti putovaly k Západu spolu s hranicí. V těchto případech ovšem preferovali střety s osamocenými hlídkami nebo malými oddíly, kdy zpravidla dosahovali mnohonásobné přesily. Tuto výhodu měli i při největší srážce s americkou armádou. Dne 26. června 1876 obklíčilo možná až dva tisíce siouxských bojovníků dvě stovky mužů sedmi setnin sedmého jezdeckého pluku pod vedením podplukovníka George Armstronga Custera a během půl hodiny je do jednoho pobili. Potom však už nedokázali dovršit svoje vítězství a zlomit odpor tří set vojáků Custerova zástupce majora Rena, jehož obrana vydržela až do příchodu posil. Indiáni pak byli zatlačeni do rezervací, odkud sice podnikali i nadále nájezdy proti bílým usedlíkům a osamělým poutníkům, což platí zejména o Geronimových Apačích amerického jihozápadu, ale jejich podíl na podobě Divokého západu je po roce 1876 už zase spíš součástí mýtu než reality.

Už několikrát zmiňovaný mýtus Divokého západu má svoje kořeny nepochybně v přesvědčení Američanů, že na Západě čeká každého štěstí a prosperita – ať už v podobě kožešin, volné půdy či zlatého prachu a nuggetů. V polovině 19. století posílily tuto představu zprávy o zlatě v Kalifornii, o deset let později propukla zlatá horečka v Coloradu, pak objevili prospektoři bohatá ložiska žlutého kovu v Montaně a Dakotě. Zlaté valouny šťastných zlatokopů potvrdily každému Američanovi platnost jedné ze základních pravd americké společnosti. Za skvělou budoucností je třeba jít na Západ. Tohoto volání uposlechli dělníci velkých měst na východě, farmáři toužící po větších pozemcích i představitelé dalších profesí. Během tří desetiletí po skončení občanské války se centrum americké ekonomiky posunulo o stovky kilometrů dál na západ. Oblast mezi Skalistými horami a Mississippi osídlily miliony lidí, živící se zde ve velké většině případů zcela počestnými profesemi farmářů, horníků, dělníků, úředníků atd. V mizivé menšině tu byli delikventi, psychopaté a lidé překračující zákon. Ti však dokázali využívat ne zcela stabilizovaných poměrů neustále migrující pospolitosti, a třebaže na počátku devadesátých let 19. století prakticky zmizela hranice mezi civilizovanou krajinou a divočinou, zůstával pro ně Západ i v této době podstatně slibnějším terénem než východní část Spojených států.

V této době, v roce 1893, formuloval tehdy ještě neznámý historik Frederick Jackson Turner svoji teorii hranice, která se dá chápat jako výklad vzniku charakteristických rysů americké společnosti. Rozhodující roli zde hrál podle Turnera neustálý postup k Západu. Život na hranici vyžadoval individuální tvrdost a zároveň schopnost spolupráce mezi silnými jednotlivci, a to na demokratickém principu, přičemž hodnoty demokracie se staly základem komunity přicházející do Ameriky z Evropy už od koloniálních dob. Boj s těžkými přírodními podmínkami a „divochy“ určoval podobu Ameriky, která Turnerovu teorii postupně s nadšením přijímala. Hranice a Západ byly tedy jakousi „nejameričtější“ Amerikou a ještě před koncem 19. století věnovala americká a poté i evropská společnost Západu mimořádnou pozornost. Už v roce 1883 představil William F. Cody, přezdívaný Buffalo Bill, v Omaze Výstavu Divokého západu, Skalistých hor a prérie, několik měsíců nato předvedl v několika městech na americkém východě Wild West Show a později se vypravil se svými herci i do Evropy. Prezentoval zde kovboje, Indiány, vojáky a lovce jako symboly zápasu mezi divočinou a civilizací. Přispěl výrazně k vytvoření hrdinského mýtu, který přetrvával až do druhé poloviny 20. století. Hlavní roli v něm hrál, tak jako v Turnerově teorii, silný jednotlivec hájící své zájmy, které byly totožné s právem, zákonem a hodnotami považovanými za základ americké civilizace. Relativizace těchto hodnot v posledních desetiletích přinesla i erozi mýtu amerického Západu, jehož realita vypadala opravdu jinak, než ji líčí filmové westerny a literární dílo Josepha Altshelera. Hranici neposunovali pouze vojáci, kovbojové a lovci, větší význam pro její pohyb měli patrně farmáři, horníci a železničáři, jejichž osudy však nejsou zdaleka tak barvité jako osudy pistolníků, lovců a desperátů s přesně mířícími kolty a vinčestrovkami. Hrdiny mýtů nebývají v žádné části světa ti, kdo žijí všední život. Ta část populace, která se hlásí k tradiční podobě euroamerické civilizace, proto nepřestala sledovat příběhy Divokého západu. Nechápe je jako reálný svět, ale jako obraz. Obraz zápasu o naplnění hodnot, které nabízeli před třemi staletími publiku na obou březích Atlantického oceánu John Locke či David Hume.

Josef Opatrný

Šerifové

Český filmový divák či čtenář westernové literatury se čas od času setkává s takovými profesemi, jako je šerif, zástupce šerifa, šerifův pomocník, US marshal, City marshal nebo Texas ranger. Z kontextu pochopí, že se jedná o představitele zákona a ochránce veřejného pořádku, ovšem jejich přesná „pracovní náplň“ mu obyčejně není jasná. Vzhledem k tomu, že čeština nemá pro některá z těchto povolání vhodné pojmenování, překladatelé je často převádějí do češtiny pod stejným názvem „šerif“, a to k vyjasnění situace nijak nepřispívá. Podívejme se tedy na jednotlivé tituly, na jejich historický původ a roli, kterou jejich nositelé sehráli při osidlování amerického Západu.

Začněme nejdříve u šerifa. Slovo šerif pochází ze spojení staroanglického shire (= okres, kraj, oblast) a reeve (= představitel královské moci). S výrazem šerif se setkáváme už v příběhu o Robinu Hoodovi z 12. století. Bezpečnost sherwoodského lesa měl tehdy na starosti královský šerif (jeho českou obdobou byl rychtář). Když Ameriku začali kolonizovat Angličani, přenesli sem i tento úřad, který se zakrátko stal neoddělitelnou součástí koloniální správy země. Po americké revoluci zůstala funkce šerifa zachována, ovšem z královského šerifa se stal okresní šerif (county sheriff), kterého na rozdíl od jeho předchůdce volilo místní obyvatelstvo. Šerif úzce spolupracoval s okresním soudcem, který ho pověřil celou řadou administrativních úkonů, například starostí o vězení, výběrem daňových poplatků, ze kterých si mohl ponechat jisté procento, a prováděním různých nařízení okresního soudu. Jednou z nejzávažnějších šerifových povinností bylo také vykonávat popravy. Tato praxe se udržela v podstatě až do začátku 20. století.

Do šerifovy pravomoci spadalo kromě udržování veřejného pořádku a prosazování zákonů také právo jmenovat své zástupce a pomocníky (deputy sheriffs), kteří mu byli podřízeni. Rozdíl mezi těmito dvěma funkcemi je třeba vysvětlit. V okresech na západě USA, které mohly být velké třeba jako Morava, vykonával funkci šerifa v malých osadách jeho zástupce. Například v Arizoně byl v době Wyatta Earpa okresním městem takzvaného Pima okresu Prescott. Pro nově založenou osadu Tombstone jmenoval šerif Charles Shibell (sídlící v Prescottu) svým zástupcem Wyatta Earpa. V roce 1881 se Pima okres rozdělil a Tombstone se stal okresním městem nového okresu, pojmenovaného po apačském náčelníkovi Cochisovi (tedy Cochise county). Wyatt Earp složil svou funkci zástupce šerifa a guvernér Arizonského teritoria John C. Fremont jmenoval prvním novým šerifem Johna H. Behana (další šerifové už byli voleni). Šerif stejně jako zástupce šerifa mohli jmenovat své pomocníky v případech, kdy se v okolí objevil nebezpečný zločinec a bylo třeba vytvořit větší ozbrojenou četu, takzvanou posse.

Zatímco ve větších městech, zejména na východě USA, vznikly už v polovině minulého století samostatné policejní sbory, na venkově a zejména na Západě chránil veřejný pořádek i nadále šerif a jeho dobrovolní, tj. většinou neplacení, pomocníci. (Zástupci šerifa byli na rozdíl od pomocníků placeni z místních daní.) Důvod pro udržení tohoto systému byl zcela praktický, protože malá obec nebo okres s malým počtem obyvatelstva si nemohl dovolit platit stálý policejní sbor. Šerifův plat totiž byl dvě stě až pět set dolarů, zatímco policista dostával devadesát až sto deset dolarů.

Právě úřad šerifa nebo jeho zástupce v okresech na západ od Mississippi později proslavil tyto strážce zákona po celém světě. Jak už jsem uvedl výše, čeští překladatelé rozdíl mezi šerifem a zástupcem šerifa pomíjeli a pomíjejí, a titul deputy sheriff překládají také slovem šerif. Zřejmě je to výhodnější z literárních důvodů.

Podívejme se nyní na osudy tří mužů, kteří se s šerifskou hvězdou na prsou proslavili jako ochránci pořádku a bojovníci se zločinem.

Patrick Floyd Garrett

Pat Garrett (1850–1908), plným jménem Patrick Floyd Garrett, byl šerifem Lincolnova okresu v Novém Mexiku. Osud tohoto šerifa a jeho sláva jsou nerozlučně spjaty se jménem psychopatického vraha Billyho Kida, vlastním jménem Williama H. Bonneyho, který se později v podání spisovatelů, Hollywoodu a lidových vypravěčů stal takřka moderním Robinem Hoodem. Billy Kid na sebe poprvé upozornil během takzvané války v Lincolnově okresu v letech 1877 až 1878. Tři bohatí rančeři, John Tunstall, Alexander McSween a John Chisum, se tehdy dostali do konfliktu s vlivnými obchodníky irského původu J. J. Dolanem a Johnem Rileym. Tito dva muži si totiž díky politickým konexím zajistili výsadní práva na dodávku, respektive prodej dobytka vojenským posádkám a indiánským rezervacím po celém okrese. Není snad ani třeba dodávat, že tyto vládní kontrakty jim zajistily tučné zisky.

Výše zmínění rančeři ale pochopitelně neviděli důvod, proč by prodávali svůj dobytek překupníkům, a tak netrvalo dlouho a původně politicko-právní spor přerostl v ozbrojený konflikt. První obětí tohoto násilí se stal John Tunstall, kterého navštívili šerifovi pomocníci a jeden z nich ho během této návštěvy bezdůvodně zastřelil. Tunstallův předák Dick Brewer okamžitě zorganizoval na šerifovy pomocníky honičku a zanedlouho se mu je podařilo zaskočit u řeky Rio Penasco. Oba podezřelí vrazi se po delší přestřelce vzdali s tím, že budou dopraveni do okresního města a tam postaveni před soud. Třetího dne však Billy Kid, který patřil mezi strážce Tunstallova stáda, oba šerifovy pomocníky bez příčiny chladnokrevně zastřelil a zabil i jednoho z kovbojů, který mu v tom chtěl zabránit.

Po Tunstallově smrti nabídl Billy Kid svou pomoc Alexandru McSweenovi. V létě roku 1878 se ještě se skupinou pistolníků zabarikádoval v McSweenově domě, který stál v okresním městě Lincoln, a vzdoroval pomocníkům nově zvoleného šerifa G. Peppina, kteří dům obléhali. Obléhání trvalo pět dní a vyvrcholilo zapálením domu a McSweenovou smrtí. Kidovi se však v noční tmě podařilo utéct. Tunstallovou a McSweenovou smrtí konflikt skončil. A Billy Kid se bez dlouhého váhání stal profesionálním zločincem. Přepadal ranče bělochů, Mexičanů a dokonce i Apačů, kradl jim dobytek a bezohledně zabíjel každého, kdo se mu postavil do cesty. Jeho násilnými činy trpěl celý Lincolnův okres.

V létě roku 1880 se v pevnosti Fort Sumner seznámil s barmanem z Beaver Smithova saloonu. Toto přátelství se Kidovi stalo osudným. Barman, téměř dva metry vysoký muž, kterému přátelé říkali Pat, byl totiž na podzim téhož roku zvolen šerifem Lincolnova okresu. A prvním úkolem, kterým byl pověřen, nebylo nic jiného než chytit Billyho Kida a předat ho okresnímu soudci. Nový šerif Patrick Floyd Garrett nemarnil čas a vydal se po Kidových stopách. Celé týdny trávil v divoké krajině, nehostinné poušti a neprůchodných horách. Kladl jednu léčku za druhou, ale po Kidovi jako by se zem slehla. Krátce před Vánocemi dorazili Garrett a skupina jeho pomocníků za svítání k opuštěné kamenné budově na místě zvaném Stinking spring. Tam se skryli v hustém houští a čekali. Když z budovy vyšel muž ve stejném klobouku, jaký nosil Billy Kid, aby nakrmil koně přivázaného u úvaziště, ozvaly se výstřely a on se zhroutil kousek od zápraží. Pat Garrett ho obrátil na záda a zjistil, že je to místní rančer, který si přivydělával prodejem kradeného dobytka. V téže chvíli se ve dveřích objevil Billy Kid. Když vzal koně za ohlávku, znovu zazněly výstřely a kůň padl na zem. Během dne se Kid a ostatní členové bandy, vědomi si bezvýchodnosti své situace, vzdali.

Billy Kid byl držen ve vězení v městečku Mesilla až do dubna roku 1881, kdy došlo k soudu. K tomu, aby shledal Kida vinným z předchozích vražd a odsoudil ho k trestu smrti provazem, potřeboval soud přesně jeden den. Jenže o několik dní později, když byl Garrett mimo město (sháněl materiál na stavbu popraviště), se Kidovi podařilo uprchnout. Ve vězení byli ten den jen dva strážci, Robert Olinger a J. W Bell. Když Olinger odvedl jednoho z Kidových spoluvězňů do nedalekého saloonu na večeři, Kid Bella požádal, aby ho vzal na záchod, který byl na dvorku za vězením. Při návratu do cely si Kid stáhl pouta z rukou (měl velmi silná zápěstí, ale neobyčejně úzké dlaně), omráčil dozorce a pak mu vytáhl z pouzdra revolver a zastřelil ho. Potom seběhl do Garrettovy kanceláře, odkud si vzal brokovnici, a vrátil se nahoru na balkon. Tam čekal, až půjde Olinger zpátky.

Ten na sebe nenechal dlouho čekat. Když zaslechl výstřel, nechal spoutaného vězně v saloonu a běžel k vězení. Jakmile ho Kid uviděl, přátelsky na něho zavolal a v okamžiku, kdy Olinger zvedl hlavu, vypálil. Pak rozbil pažbu brokovnice o dveřní rám a s výkřikem: „Teď už s ní nebudeš nikoho ohrožovat,“ hodil pušku na chladnoucí Olingerovo tělo. Podle výpovědí svědků běhal Kid po z jednoho konce balkonu na druhý, smál se a choval se, jako by se vlastně vůbec nic nestalo. Asi po hodině rozjařeného povykování zmizel.

Tentokrát však už ztratil veškeré sympatie (pokud vůbec kdy nějaké u lidí měl), a tak v polovině července dostal Garrett hlášku, že Kid se skrývá v okolí pevnosti Fort Sumner. Garrett nemeškal, povolal do služby své dva pomocníky a vydal se na cestu. Po příjezdu do pevnosti se rozhodl navštívit rančera Peta Maxwella. Na jeho ranč dorazili kolem půlnoci. Garrett nechal oba pomocníky venku, aby střežili hlavní budovu ranče, a sám se ubytoval v rančerově ložnici.

Když pak na tuto noc vzpomínal, stále ještě nemohl věřit svému štěstí. Billy Kid, který byl v sousedství na tancovačce, dorazil na ranč krátce po půlnoci. Někteří z Maxwellových zaměstnanců ho tam zřejmě byli ochotni nechat přenocovat. Cestou na ranč Kidovi náramně vyhládlo, a když zjistil, že Maxwell ten den zabíjel a že v jedné postranní budově visí půlka krávy, dlouho neváhal, vzal nůž a šel si uříznout kus masa na stejk. Když míjel hlavní budovu, všiml si dvou cizích lidí. Rychle se otočil a vstoupil do prvních dveří, na které narazil. Shodou okolností to byly dveře Maxwellovy ložnice. Co se odehrálo pak, popsal šerif Garrett asi takto: „Když jsem uslyšel vrznout dveře, sáhl jsem po revolveru a posadil se na posteli. Maxwell ležel kousek ode mě a taky se probudil. Muž ve tmě došel až k mé posteli, položil ruce na pelesť, ani ne půl metru od mého kolena, a tiše se zeptal: Pete, co je to tam venku za lidi? V tu chvíli Maxwell zašeptal: To je on. Kid jakýmsi šestým smyslem vycítil, že v pokoji je někdo třetí. Vytáhl revolver, ustoupil několik kroků zpátky a španělsky vykřikl: Quién es? Quién es? – Kdo je to? Kdo je to? Instinktivně jsem zamířil do míst, odkud přicházel hlas, vypálil jsem, uskočil stranou a znova vypálil. Ta druhá rána ale nebyla nutná. Kid se zhroutil k zemi, slabě zachroptěl, a pak se jeho duše přidružila k duším jeho nesčetných obětí.“

Skutečnost, že Pat Garrett dostal Billy Kida za tak dramatických okolností, ho proslavila po celém Jihozápadě. Novomexický kongres mu vyplatil odměnu pět set dolarů vypsanou na Kidovu hlavu, a krátce nato ho vyzvali Texas rangers, aby vstoupil do jejich řad a pomáhal jim stíhat zloděje dobytka v povodí řeky Canadian. O rok později se vrátil zpátky do Nového Mexika a stal se v Lincolnově okresu předákem velkého ranče, který vlastnil Brandon Kirby. V té době už autoři laciných brožurek a senzacechtiví novináři vytvořili falešný mýtus o mladém hrdinovi, který byl zabit rukou vlastního přítele. Garrett brzy vycítil, že se proti němu obrací veřejné mínění, a tak v roce 1886 z Lincolnova okresu odešel do Texasu, do města Uvalde, kde se věnoval chovu koní. Mezi místními obyvateli záhy získal značnou popularitu, díky níž byl nakonec zvolen do okresní správy. Na začátku 20. století se Pat Garrett opět vrátil do Nového Mexika a v Las Cruces začal chovat ovce. Krátce poté se v San Antoniu osobně sešel s prezidentem Theodorem Rooseveltem a udělal na něj takový dojem, že ho Roosevelt jmenoval do úřadu federálního výběrčího daní. Po čtyřech letech se Garrett vrátil k chovu koní a pak pronajal celý svůj ranč jistému Waynu Brazilovi. Když však viděl, že ranč čím dál tím více upadá, rozhodl se nájemní smlouvu zrušit. Přitom došlo k hádce, a protože Brazil měl prchlivou a nerozvážnou povahu, vytáhl revolver a neozbrojeného Garretta zastřelil. Je ironií osudu, že Pat Floyd Garrett, šerif Lincolnova okresu, který zbavil Nové Mexiko Kidova teroru a který ve své knize The Authentic Life of Billy The Kid (Skutečný život Billyho Kida) tvrdil, že v Novém Mexiku nastolil trvalý klid a mír, zemřel násilnou smrti. Je pochován v Las Cruces v Organ Mountains, jeho hrob není označen a jen málo starousedlíků ho dokáže najít.

William Bartholomew „Bat“ Masterson

Další neméně populární lawman neboli peace officer byl William Bartholomew „Bat“ Masterson (1853–1921). Bat, jak ho jeho přátelé a později i nepřátelé nazývali, byl jedním z pěti synů kansaského farmáře. Když mu bylo devatenáct let, přesvědčil své dva starší bratry, Eda a Jima, že profesionální lov bizonů je mnohem zajímavější než tvrdá dřina na rodinné farmě. Přidali se ke skupině lovců a Bat na sebe zanedlouho upoutal pozornost v takzvané bitvě u Adobe Walls v severním Texasu. On a třicet pět dalších lovců, obležených v nevelké osadě, se úspěšně bránili skoro celý týden přesile pěti set Kiowů, Komančů, Cheyennů a jižních Apačů, kteří neměli příliš velké pochopení pro bělochy, systematicky vybíjející „jejich“ stáda bizonů. Následující léta po této dramatické události strávil Bat ve službách americké armády jako protiindiánský zvěd. První osobní konflikt, v němž přišly ke slovu pistole, zažil v roce 1876 v texaském městě Sweetwater. Bat se úspěšně dvořil jisté Molly Brannanové, o kterou měl zájem také seržant místní posádky Melvin King. Ten při jedné příležitosti, kdy je spolu nachytal v místním saloonu, vytáhl revolver a zamířil na Bata. Molly se před něj vrhla, aby ho chránila vlastním tělem. V témže okamžiku třeskl výstřel, kulka prošla jejím tělem a uvízla v Batově kyčli. Bat levou rukou držel umírající Molly a při pádu na zem stačil pravou rukou vytáhnout svůj kolt a vystřelit. Smrtelně zraněný King skonal druhý den ve vojenském lazaretu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Divoký západ I. Muži zákona.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.