PETRA SOUKUPOVÁ

ZMIZET

Brno 2011

© Petra Soukupová, 2009

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2009, 2011 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7294-423-1

Obsah

ZMIZEL

TEĎ

PŘEDTÍM

JAKO ŠNEK

NOHA

BEZ NOHY

PIRÁT

POSTEL

PODZIM, ZIMA, JARO, LÉTO

NOŽIČKOVA HOLKA

SOBOTA

NEDĚLE

A DÁL

PRVNÍ VÁNOCE NOVÉ DOBY

PO VÁNOCÍCH

TÁTA

MÁMA

LÉTO

SEŠIT

ZVÍŘÁTKO JE ZA TOPENÍM

NA KRÁTKO

VÝLET

TLUSTÝ NEJIM

PLAMEN

MAMINKA

ŠVÉDSKÉ TRIČKO

UČEBNICE, ODVETA, MÍČ

LOĎ

VIDĚLA SEM TVÝHO FOTRA

VLASY, LÍSTEČEK, MÍČ

CHCI K TÁTOVI

LANČMÍT

VE VZDUCHU POŘÁD NĚCO JE

PŘEKVAPIVÉ NÁVŠTĚVY

TŘÍDNÍ SCHŮZKY

STEJNEJ KSINDL

RÁNO

PRO ROHLÍKY

VĚNEČEK

PŘIJEĎ

MIREK

TATÍNEK UMŘEL

MALÝ PEJSEK

OBLOŽENÝ CHLEBA

EVO

SESTŘIČKA

TO SME DVA

CO TAKHLE V SOBOTU

NÁDHERNÝ, PŘENÁDHERNÝ VEČER

HUŽVA

Pro Tomu

Nejlépe bylo by vzdálit se

a nikdy se nenavrátit,

svým bližním a nejbližším ztratit se,

a sám sobě se ztratit.

František Gellner

Radosti života

ZMIZEL

TEĎ

Je sice srpen, ale ráno je zima a ve vzduchu už voní podzim. Naše město je placka, všude kolem taky, až pak hory, který sou vidět, jenom když je úplně jasno, v zimě září do dálky bíle, i když tady po sněhu ani stopa. A dneska určitě vidět sou. Poznám to, hned jak se probudim, v pokoji je chladno, jak mám celou noc otevřený okno. Začnu se usmívat. Připadá mi, jako by i počasí souhlasilo s mým záměrem. Dneska je den, kdy se mají dělat velký věci, cejtim.

Vstanu v sedum deset, k snídani kakao a chleba s marmeládou, jahodovou, ale koupenou, oni sedí u stolu a každý si všímáme svýho, on si čte a ona přemýšlí, a není těžký říct nad čím.

Pak se oblíknu, pomalu, dneska je všechno obřad, už jenom zavřu obě tašky i batoh, všechno mám sbalený nejmíň od předvčerejška. Znova přelítnu očima celej pokoj, nic, co bych ještě chtěl, tu není, ale pak kouknu i na bráchovu poličku, na kterou jinak ani nešáhnu, a seberu takovej zavírací nožík, co dostal kdysi od táty, vždycky sem mu ho záviděl a stejně sem si nedovolil ho vzít, tak teď jo. Určitě se bude hodit.

Je úplně zaprášenej, protože se ho nikdo nedotkl už léta.

Aby mělo zvířátko kamaráda.

Pak jedem autobusem na nádr, on mi nese jednu tašku a chce vzít i druhou, ale já nechci, nesu si ji sám, i batoh, a mám to docela těžký, tak trochu jako skoro kulhám, protože je to prostě moc velká zátěž, a na to nejsem zvyklej.

Projdem halou na první nástupiště, hodíme tašky do vlaku a pak všichni tři stojíme, slunce svítí a nikdo nevíme, co bysme si už teď řekli, tak mi dává táta kázání, jak se mám chovat, a máma jak si mám na sebe dávat pozor, a pak se ona snaží nebrečet, na to sme sice dávno zvyklí, ale stejně se oba trochu stydíme, ale ani to nás nijak nesbližuje, je to jenom takovej hloupej okamžik.

Znovu ji tedy ujišťuju, jak si budeme pořád volat a jak budu psát a co nejčastěji jezdit domů, i když vim, že ne, a ona se uklidní a už zase kouká skrze mě, vim, přemýšlí nad další fotkou.

Pak už musím nastoupit, obejmu ji a pusa, s ním si potřesu rukou, možná na úplnou setinku vteřiny si kouknem do očí, možná ne, nastoupim, v uličce otevřu okno a koukáme na sebe ještě asi pět dlouhejch minut, než se vlak rozjede, chvilka mávání, než zmizej, pak si jdu sednout do kupé ke svým věcem a sedim sám, schválně sem řekl, že pojedu hned ráno, aby byl vlak prázdnej, a je.

Sedim a koukám z okýnka a kolem ubíhá krajina a mně je nádherně, tohle je taková síla, že se mi chce skoro brečet, ale jen nad tou krásou, ne žádným smutkem ani strachem

Vlak jede přes Prahu do Plzně, kde mi za pár dnů začne škola. Je mi patnáct let a těšim se. Sedim v tom kupéčku a nevnímám nic jinýho, než jak to běží kolem.

PŘEDTÍM

Kdysi mi je v podobným vlaku necelých sedum let, koukám na krajinu a vedle mě sedí brácha, jemu je deset, a teď do mě pořád šťouchá, ošívám se, nechci odtrhnout oči od okýnka, ale pak mě dloubne pořádně, tak se otočim a brácha na mě udělá ksicht.

„Seš dement? Dělej, vystupujem.“

Než já stačim udělat ksicht na něj, už se otočí a pakuje se, a táta, ten už je skoro venku, vlak zpomaluje a mně se nechce, ale musim, tak pomalu vstanu, s rychlostí mám asi trochu problém, jak mi pořád všichni říkaj, a i když se třeba snažim, tak je to stejně na nic, brácha mě popadne za ruku a táhne mě ven, vystupujem.

Cukám se, drží mě moc pevně a bolí to.

Jenže nechci dělat scény, mamka tu není a táta pro to nemá moc velký pochopení.

Takže vystoupíme z vlaku, sme normální rodinka na nedělním vejletě, akorát bez mamky, která doma uklízí a vaří si dopředu, protože v týdnu na to nemá čas.

Já s bráchou máme skoro identický oblečení, sportovní bundy i boty, to protože táta věří tý jedný značce, takže je to bez debat.

Takže jasně že má táta na sobě totéž, akorát dospělácký. Taky má na krku na řemínku foťák a pořád nás fotí, a taky celý oddíl, i teď nás vyfotí. Brácha mě chytne kolem ramen a zubí se.

Sme moc roztomilí.

Sem v tý době malinkej, je mi sice skoro sedum, ale vypadám na pět, sem úplně světlounkej, bílý řasy i vlasy a skoro průhlednej, ještě to není tak dávno, co si mě ženský na ulici pletly s holkou, možná teda vypadám spíš jako holčička než jako sportovec, kterým bych měl podle táty být. To brácha sportovec je, a taky je daleko hezčí, hotovej anděl.

Mamka má taky svůj foťák a fotila nás při těch nejběžnějších věcech, odjakživa, ve vaně, v posteli, u stolu, při zavazování bot, při breku, při oblíkání rukavic.

Máme doma fotek, na kterých sme já a brácha malí, možná čtyři krabice od bot nebo třeba i víc.

Rodiče se seznámili přes fotografování, i když je mamka učitelka. Je to asi jediná věc, kterou měli společnou. Jenže poslední dobou už mamka tolik nefotí. Zato začala chodit na keramiku pro dospělé. Byt nám zaplavujou odporný hnědý hrnky, kde i voda vypadá tmavá. To nemám rád.

Vyrazíme od nádraží, a ještě než dojdeme do nějakýho lesa, táta s bráchou nasadí děsnou rychlost, takže mám co dělat, abych jim stačil, skoro utíkám. Stejně jim nestačim. Popohání mě.

Táta se postupem času začne tvářit popuzeně, což v tý době nechápu a je mi to akorát líto. Taky mě píchá v boku a chtěl bych se tu trochu porozhlídnout. Ale táta mi vždycky řekne něco jako: Co tam zase zevluješ? Když třeba koukám na mraveniště, což je fakt paráda, zázrak světa, dokázal bych u toho sedět hodiny.

Jenže musim jít.

Můj táta trénuje atletiku a taky dětskej oddíl orientačních běžců. Brácha je první nebo druhej v okrese ve svý kategorii, podle toho, jakou má ten den formu. Já běhat neumim, nebo jenom pomalu, a moc mě to nebaví. Sem beznadějnej. Na celým orientačním běhu mě nejvíc baví ztratit se v lese, objevit něco skvělýho a koukat na to. Zevlovat. Slunce mezi listama stromů tvoří obrazce. Tráva ohýbající se větříkem, jako by každou chvilku měl přijít někdo hrozně lehoučkej a neviditelnej. Jenže pak mě stejně někdo najde.

Tyhle výlety s oddílem každý víkend. Na podzim, když už je ráno fakt zima, hrozně chci zůstat v posteli, ale to neexistuje, jedem. Mamka se sice přimlouvá, abych mohl být doma, ale v tomhle prostě velí táta.

Samozřejmě v týdnu tréninky. Snažim se ulejvat. Vymejšlim si pohádky, jak mě bolí hlava, jak mě bolí ruka, jak mě bolí zub, jednou mě táta odvleče k zubaři, což sem teda nemyslel, že by fakt udělal, tak potom už si nevymejšlim nic, co by šlo tak snadno ukázat, ale dlouhodobě je mi to stejně k ničemu, akorát mě táta má za bábovku.

Odpoledne zase vlakem domů. K obědu chleba se sýrem, co nám mamka udělala, jablko, paprika, tatranku nebo nějakou jinou sušenku, a výjimečně hranolky někde v nádražce.

Sedíme večer u večeře, máme kuře s bramborama, táta s bráchou probíraj dnešní běh, vydrží jim to celý jídlo, rozebíraj každej bráchův pohyb, výdech, všechno, a táta se na mě za celou dobu ani nepodívá.

Mamka se se mnou baví normálně, jenže to je mi v tu chvíli jedno, chci, aby mě taťka pochválil, jenže vlastně není moc za co, jsem opravdu nešikovnej a pomalej.

A tak sedim jako holčička a je mi do breku, ale nebrečim, leda až po večeři v pokojíku, jenže když brečim, tak je to ještě horší, to si ze mě navíc dělá brácha děsnou srandu, a to už fakt nemůžu, brečim tím víc a pak se začnu hrozně vztekat, a stejně nemůžu nic, protože on mi chytne obě mý ruce do svý jedný a druhou mě lechtá a já se musim smát a přitom ho nenávidim.

Pak mě pustí, většinou až když přijde mamka a vynadá mu. Já se skoro nemůžu nadechnout, což mamku úplně dostane, a ječí na bráchu ještě víc, a když pak odejde, brácha na mě už jenom kouká a mně je znova do breku, protože je v tom fakt velkej vztek nebo nenávist, nevim, sem malej, vim jenom, že mu vadim.

A přitom sem nic neudělal.

Vůbec se nemáme rádi. Každej žárlíme na toho druhýho, on má celýho tátu a já celou mamku a každej chce i kus toho zbylýho rodiče. Jenže on je starší, a tak stejně může všechno.

Je noc a já se najednou probudim, nevim proč, vidim jenom siluety nábytku, a jak se tak snažim rozkoukat, zahlídnu, že u stolu někdo sedí, ale proč, je tma, proč by tam brácha seděl, ale stejně ho volám jménem a hlas už se mi chvěje, ale ta postava nic, a pak se zvedne, já mlčim, protože sem už strachy mimo, a dojde až ke mně, a je to zrůda, já začnu řvát a řvu, co to jde, taky se počůrám, a zrůda rozsvítí a sundá si z obličeje punčošku a brácha na mě syčí, abych přestal, ať se uklidnim, ale já nemůžu, brácha do mě párkrát šťouchne, ale já sem k nezastavení, tak on zhasne a zaleze do postele, a to už je tu máma a nejdřív mě utěší, taky řekne bráchovi, aby jí to laskavě vysvětlil, ale on dělá, že je rozespalej a že vůbec neví, co se děje, mamka mu nevěří, pak přijde táta a řekne, ale prosim tě, kdo ví, co se mladýmu zdálo, a brácha se zase otočí ke zdi, mamka s tátou na sebe koukají chvilku beze slova, pak mě mamka sebere, převlíkne a uloží k sobě, a zatímco já pomalu usínám v ložnici, slyšim v polospánku, jak se máma s tátou v obýváku kvůli tomu hádaj. A ráno se na mě brácha šklebí.

Někdy je ale táta z dohledu a brácha to odnese. Protože žaluju. Nesnáší mě pak o to víc. Já se ho bojim.

A takhle je to pořád.

Nepamatuju si na jedinou chvilku toho, čemu se říká sourozenecký pouto, nějaké povědomí o tom, že to, co máme my dva spolu, je něco, co s nikým jiným na světě mít nemůžu. My spíš nemáme vůbec nic.

Je mi šest let a osum měsíců a třináct dní, začal sem chodit do školy, kde se mi docela líbí. Až na to, že brácha mě nemá rád a táta si mě moc nevšímá, se mi v životě neděje nic špatnýho, ale takhle to zatím nevnímám. Prostě nemám rád tréninky a nemám rád bráchu, když mě straší.

Báječný chvilky, když sem nemocnej, ale jenom trochu, ne aby mi bylo fakt špatně, tak, abych mohl zůstat doma sám s mamkou a pomáhat jí s vařením.

JAKO ŠNEK

Je sobota někdy začátkem dubna, a když se při snídani podívám z okna kuchyně, na trávě je jinovatka. Přesto se po snídani oblíknem a jedem někam na závod, nebo vlastně já ani nevim, jestli je to závod, akorát vim, že za chvíli jedem.

Přijde táta, už má na sobě tepláky, a taky moc dobrou náladu, vesele mě pobídne, ať to tu nesrkám do oběda, a pak na mě mrkne, musim se usmát, jak mě to potěšilo. Pak si ještě uděláme výlet na Křivoklát, na hrad, víš?

Nevim, ale to je jedno, dokonce se na dnešek začnu těšit, tak fakt dopiju kakao a jdu se rychle oblíkat. V pokojíku se brácha rozcvičuje, má při tom dokořán okno, což je fakt nepříjemný, protože je tam velká zima, hned se mi udělá husí kůže.

Jedem, jízda vlakem, obvykle nejhezčí část výletu, mě dneska nebaví, teď najednou si přeju, aby to už uběhlo, aby bylo po závodě a mohli sme na hrad.

Ani nevim, proč se tak těšim. Možná proto, že na mě táta mrkl, možná proto, že si nepamatuju, že bych byl kdy na hradě, a slibuju si od toho něco skvělýho.

Takže i závod docela zvládnu, ne že bych sice nějak zazářil, ale aspoň se v půlce cesty neztratim někam do lesa.

Po závodě se oddělíme od skupiny ostatních, jedou s druhým trenérem domů, a skoro slavnostně se vydáme na hrad, jenom my tři, a tentokrát mi ani nevadí, že se táta s bráchou baví o běhu a mě si nevšímaj. Jdu za nima a těšim se.

Jenže celý hrad nestojí za nic. Je to nuda. Sem zklamanej.

Cestou dolů narazíme na skalní městečko, vylezeme všichni tři na malou skalku, brácha už stojí i s tátou nahoře, kam vede příkrej zub skoro bez výstupku, mně to nejde a oni mě každej chytnou za jednu ruku a vyzdvihnou mě nahoru jako pírko, okamžik, jako bych letěl. Okamžik, kdy chci, aby mě nikdy nepustili.

Třeba to není žádná výjimka, to jenom atmosféra toho dne, kterej pro mě byl důležitej, proto si to pamatuju, přece mi ruku podávali miliónkrát předtím i potom.

Stojíme teda na skalce a táta za chvíli, že vyleze na vedlejší, daleko větší, ať tu počkáme, a brácha hned, že musí jít s ním, to je jasný, protože brácha byl za tátou jako pejsek, ale táta že ne, ostatně já přece nemůžu zůstat sám na skále.

Já bych sice klidně mohl, ani bych se nehnul, ale táta na tom trvá, vyblejskne si nás, bráchu naštvanýho, a jde. Brácha má asi vážně děsnej vztek, strčí do mě a já spadnu.

Nic to není, vstanu a dělám že nic a on se ke mně přibližuje a tváří se dost zle, a já ustupuju, až sem u samýho kraje a budu asi brečet, on mě chytne a zaklání mě, a je to dost hnusnej pocit, ale držim se, protože vim, že je to hra.

A on mě najednou v tom záklonu trochu jakoby pustí a hned chytí, začne se smát, brácha se nádherně směje, a když se směje, je jak veselej anděl, nadpřirozeně krásnej, s těma kudrnatejma vlasama. Ale já začnu brečet a kvílim jak šílenec, protože sem se fakt lekl.

Brácha mě utěšuje, ale táta je v momentě zpátky a vynadá bráchovi a mě taky zpraží, ať přestanu kňourat, a jdeme dolů.

Táta si dá v nádražní hospodě pivo a nám koupí žlutou limonádu, sedíme tam a ani jeden nemluvíme, už toho máme dost, a brácha je navíc uraženej. A tak srkáme, obyčejná nádražka, a najednou se ve dveřích objeví chlap s berlí a jednou nohou bezvládnou, táhne ji za sebou a šourá se k pultu, a číšník si ho hned všimne. A než ten chlapík k pultu dojde, už má natočený pivo, podá číšníkovi mince, opře si berli o pípu a pivo nadvakrát vypije. Vezme berlu a belhá se pryč.

A já na něj koukám, protože je jako šnek, a sem tím úplně fascinovanej, až mě táta okřikne, ať takhle necivim.

A celou dobu, než přijede vlak, a taky cestou a taky doma u večeře a než usnu pořád na toho chlapa myslim a říkám si, na tohle už nikdy nezapomenu.

Do týdne na něj zapomenu.

A za rok si na něj zase vzpomenu.

Otec si na tenhle výlet nepamatuje. Pamatuje si ale na to, jak obvykle tyto výlety probíhaly, Jakub se zase coural vzadu, pořád ho musel hlídat a popohánět, protože on byl doslova nemožnej. Stejně jako při jakýmkoliv sportu. Ale to by otec chápal, každýmu to holt jít nemusí. Nechápal však, jak mohl Jakub na všechno tak kašlat. Nemohl si pomoct, ale když viděl Jakuba v lese při běhu nebo při tréninku na dráze, cítil především marnost. Proč se trochu nesnaží? Každej nemusí bejt talent, ale trochu zatnout zuby, od čeho je to chlap! Ale to ne, ona z něj chce mít holku, alespoň jednu dceru.

Matka má o Kubíka trochu strach. Ví, že ho sport nebaví. Snaží se to říct otci, ale ten ji neposlouchá, jeho synové prostě musí sportovat a hotovo. Podívej se na Martina, řekne jí vždycky, snaží se, a jak mu to jde, ale kluci nejsou kopie, jednomu to jde, druhýmu to jít nemusí, Kubík na to prostě není typ. Taky ji trochu trápí, že se k němu Martin někdy chová ošklivě. Má si přece dát pozor, je o tolik silnější, Kubík je tak křehký. Snaží se být v jejich hádkách spravedlivá soudkyně. Ale je přece přirozené, že chrání toho slabšího. Máťa se na ni pak dívá jako na vraha.

NOHA

Za další rok jsem nevyrostl víc než o tři centimetry. Mamka se jednou u doktorky, která mě přeměřovala, rozplakala. Ale snažila se, abych to neviděl. Bylo mi to líto.

Sem prostě strašně malinkej. Cestou od doktorky mi ale mamka koupila nanuk.

Horší bylo, že od tý doby mě ještě víc nutila do jídla, což bylo hrozný. Kolikrát sem seděl u stolu třeba dvě hodiny, u studenýho karbanátku s bramborama, a máslo, kterým byly ty brambory přelitý, pomalu chladlo a tuhlo a já věděl, že už nesním ani sousto.

Tehdy mě někdy brácha vysvobodil, takže třeba je tohle to sourozenecký poutko. Prostě přišel do kuchyně a najednou si to nacpal do pusy a zase odešel. Pak sem dal talíř do dřezu a odešel taky. Když sem vyšel z kuchyně, mamka na mě pokaždý z obýváku zavolala, jesli sem to snědl, i když věděla, že já bych prostě nevstal, když mi to zakázala.

Anebo sem to někdy vyhodil z okna. Ale to sem se bál. Jednou padl kus masa na parapet sousedů pod náma.

Během tohodle roku to taky táta se mnou pomalu vzdává. Na podzim, když začlo bejt zase ráno zima a mně se nechtělo ven, kňoural sem, a mamka se za mě přimlouvala pořád víc, až táta nakonec prostě mávl rukou a odešli s bráchou sami.

A čím častěji sem zůstával doma s mámou, tím míň si mě táta všímal. Když sem přestal úplně chodit na tréninky, bejval sem pořád, celý odpoledne s mamkou a třeba sme vařili večeři a fakt mě to bavilo, už tehdy sem se naučil knedlíky s vajíčkem, teda pod dohledem, abych na sebe nezvrhnul pánev s rozpáleným olejem.

Měl sem takovou malou stoličku, abych všude došáhl.

Anebo sme sušili byliny. Mamka mě učila znát kytky. Znám je. Taky sem v tý době začal kreslit a mamka měla pocit, že sem hrozně moc dobrej, tak sem začal chodit na výtvarku, což mě teda baví o dost víc než běhání, ale zase mi trochu vadí, že nemůžu kreslit, co chci, což jsou většinou nějaký přírodniny, ale že mě učitelka, která má hrozně silný brejle na dálku, takže za nima má už jenom malinký očička, prudí, ať kreslim to, co nám zadala. Potom tam sedim a čmárám jen tak a ona si stěžuje mamce. Mamka mi domlouvá.

Před tátou se ale o kreslení vůbec nemluví. Mluví se buďto o bráchovejch úspěších, nebo o našich školních věcech, a jinak vlastně o ničem. Táta mluví daleko víc s bráchou než s mamkou. Se mnou jenom letmo, jdi si umejt ruce, už je večeře, kde máš svetr, co ve škole, ty se neučíš? A tak podobně. Chováme se k sobě trochu jako cizí, ale slušní lidé. Už mi to ani není líto, protože sem rád, že nemusim běhat. A taky mám mamku a kreslení a v tý době mi mamka koupí rybičky. Koukám na ně celý dny, průhledný a třpytivý.

Zato s bráchou se k sobě moc slušně nechováme. Sem pořád stejně slabounkej a stejná slečinka, někdy se v noci pořád počůrávám, když se mi zdá nějakej hroznej sen.

Brácha mi za tohle dělá nejhorší věci. Hrozně se stydim a on to vytahuje přede všema, dokonce i jednou když za mnou přijde spolužák Robert s úkolama, dělá si ze mě legraci, snažim se nereagovat, protože pak ho to možná přestane bavit, ale potom už to nevydržim a on je hrozně nad věcí, já brečim a chudák můj spolužák chce co nejrychleji vypadnout, jak je to trapný, a pak to stejně rozkecá po třídě.

Jediný, co můžu já, je říct to mamce, ale za to se taky moc stydim, takže to nechám a jenom si všechnu tu nenávist k bráchovi schovávám.

A takových zážitků je asi víc. Někdy kolem ledna, kdy je mi osum, chodíme už s bráchou kolem sebe jako náhodní spolubydlící, ale před rodiči děláme, že je všechno v pořádku. Brácha mě vodí do školy, aby mamka každý ráno nemusela, což spočívá v tom, že se na první křižovatce rozdělíme a odpoledne se na téhle křižovatce zase sejdeme.

Ten kousek do naší ulice jdeme sice vedle sebe, ale ne tak blízko, aby někoho napadlo, že k sobě patříme.

V únoru si koupíme do družiny křečíka. Máme služby, kdo se o něj ten určitý den stará. Beru ale služby i za ostatní. Čistim mu pelech a hraju si s ním, z knih, ze samých Robinsonů Crusoeů, který sou připravený v knihovničce pro společný čtení, mu stavim labyrint. Nevim, proč doma nemám žádný zvířátko. Teda suchozemský. Ale když to řeknu mamce, zaťuká si na čelo. Fuj, myš, řekne. Mám chuť si taky zaklepat na čelo, křeček není žádná myš.

Je středa devatenáctýho března. Venku na ulicích leží zbytky sněhu, bílý fleky na hnědý zemi. Nejošklivější bezčasí mezi zimou a jarem.

Dneska má křečka Veronika a nechce, abych tam zůstal, čumí na mě jako husa, ať už vypadnu, není to jenom tvůj křeček, dneska ho mám já, tak jdu.

V šatně jsou ještě Robert a Kája, obouvám se, ještě že mám zalepovačky, myslim si, jinak by mi utekli, ale později mně to bude tisíckrát líto.

Teď vyběhnem na ulici a tam Kája vrazí do nějakýho osmáka, kterej tam stojí se skupinkou dalších skoro dospělých, a ty Káju hned chytnou, omluv se, a Kája se omluví, oni mu ještě trošku zanadávaj a pustí ho a Kája poodejde k nám, a pak na ně zakřičí vy píčusové posraný a všichni tři se dáme do běhu a oni taky. A Kája na ně pořád řve, a všichni tři běžíme, teď se mi hodí i moje dávné běhání, protože nejsem poslední, poslední je Robert, on je dost tlustý, běžim a koukám na Kájovy záda, i on běží, už asi nemá dech na nadávání, tak mlčí a běžíme.

Kája vběhne do ulice a já běžim za ním a ještě se ohlédnu, protože slyšim, jak Robert piští, někdo ho asi chytnul, a jak se otočim, tak zakopnu a pak slyšim jenom hrozný troubení a nějaký zvuky aut, není to zpomalený jak v nějakým filmu, nevim, co se stane, a neproběhne mi před očima celej život, naopak, je to tak rychlý, že nemůžu udělat vůbec nic, jenom vim, že teď sem v hajzlu, a dál už nevim nic, nevim ani, jak dopadnu na zem, ani jak za týden po tom dětem ve škole křeček uteče.

Během hodiny fyziky zaklepe na dveře kolegyně Horáčková. Jenom očima si sdělí, že má matka v ředitelně nějakou špatnou zprávu. Puberťáci natahujou uši. Odejde ze třídy a je jí špatně strachy, co se komu mohlo stát. Stejně ví, že to bude Kubík. Nakonec se rozběhne, běží tichou školní chodbou. Ať to nejsou děti, ať je to Michal. Hned do nemocnice, zástupce ji odveze. Když se v nemocnici dozví, co se přesně stalo, rozpláče se, ale pláče stejně tak i úlevou, tohle všechno je jedno — hlavně že její chlapeček žije.

Probudim se v nemocnici. Kolem mě je bílo, nemůžu moc pohnout hlavou, takže vidím jenom bílý strop. Snažim se ale hlavou pohnout, bolí. Nade mnou stojí mamka a brečí. Nedokážu určit, jestli radostí, či z jiného důvodu. Jak se pomalu probouzim, cejtim, jak mě strašně bolí pravá noha. Chci mluvit, ale moc to nejde, mám sucho v puse a tak.

Rozbrečim se, noha fakt strašně bolí. Trošku se kroutim na posteli, to mě ale pak bolí víc věcí. Přichází sestra a něco mi píchá do ruky.

Probouzim se podruhý. Je to daleko lepší. Mamka tu není. Vedle mě na posteli někdo leží. Jsem v trojlůžkovém nemocničním pokoji.

Za chvíli mamka přijde. Má kafe v kalíšku. Moc pěkně voní.

Stěžuju si na nohu a ona začne znovu brečet.

Nohu nemám. Bolí mě noha, kterou nemám.

Mám štěstí, prej sem mohl být mrtvej. Možná mám štěstí, ale nemám nohu.

Brečim, protože máma brečí.

Teprve v noci, když nemůžu spát, tak je mi to líto. Teprve v noci brečim, protože nemám nohu. Zbytek nohy, co mi zůstal, končí nad kolenem.

Mamka chodí pořád. Snaží se se mnou mluvit. Nezajímá mě to. Ptá se mě, co bych chtěl, říkám, že nohu. Zase brečí.

Táta chodí taky každý den, ale jenom na chvilku. Snaží se mi, jak by asi řekl on, dodat odvahu. Hučí do mě, jak musim překonat sám sebe. Jak je to teď celý na mně. Jak se mám držet. Jak sem správnej chlap a ty přece bojujou.

Brácha přijde jednou. Přinese mi velkej pytlík buráků. Chvilku si sedne na židli a těká očima po pokoji. Ani jeden nevíme, co bysme si povídali.

Brácha je na tuhle místnost moc hezkej. Vůbec se sem nehodí.

Když odejde, sním všechny buráky najednou, až mi od soli popraská pusa. A v noci mám pak hroznou žízeň. Nakonec musim vypít z kelímku čaj Honzíkovi, kterej leží vedle na posteli a fňuká, protože ho furt bolí břicho, bábovka, protože svůj čaj už mám vypitej.

Jednou se zastaví Kája se svojí maminkou, přinesou mi fakt moc dobrý bonbóny, ale nikdo neví, co by se mělo říkat, je to nepříjemná situace, Kája se přede mnou tak strašně stydí, že docela brzo řeknu, že sem unavenej. Okamžitě odejdou a je vidět, jak se jim ulevilo. Mně taky.

Otec má na matku vztek. Vidí Kubu, jak tam leží a odmítá cokoliv udělat, cvičit, snažit se, aby brzy chodil. A ona tam u něj sedí a pláče. To je pak jasný, že se kluk cítí jako největší nebožáček.

Ale to jí otec nevysvětlí, že čas lítosti je pryč, teď že se musí zase něco dělat.

Hrozně ho mrzí, že jí dovolil, aby Kuba přestal trénovat, aby se z něj stala holčička. Otec si vyčítá, že ho nevedl tvrději, víc chlapsky, protože to by teď jistě měl víc síly postavit se tomu.

Po několika marných hádkách s matkou má otec takový vztek a pocit zbytečnosti, který lze překonat jen tréninkem nebo chlastem, a tak to udělá, raději obojí.

A i když trénuje a pije už léta, teď najednou je to z jiného důvodu, a skutečně, je to zcela jiné. I kdyby se později nestalo všechno, co se stane, otec by stejně nakonec s alkoholem problém měl.

BEZ NOHY

Nejdřív se mi do ničeho nechce. Čím víc mi všichni říkají, jak musim cvičit a musim se snažit, tím míň se mi do něčeho chce. Naštěstí mi mamka nosí knížky, v nemocnici se naučim číst, jako kdybych byl nejmíň ve čtvrtý třídě, a ne ve druhý.

A pak začne jaro a já pořád ležim, protože necvičim, takže mám slabý ručičky, ani se nemůžu učit s berlema. Maximálně mě posadí na vozíček a vyvezou na terasu.

Kromě nohy mi vlastně nic hroznýho není. Pár modřin. Naražený žebra. Rána na hlavě na pár stehů. Všechno se rychle hojí, akorát noha pořád nechce dorůst.

Když začne ve vzduchu vonět léto, sem v pořádku, pokud ovšem nemluvím o noze. Jsem ještě o trochu hubenější, ale já už předtím vypadal dost nezdravě a tak, takže to asi není zas takovej rozdíl, myslim si. Pak za mnou přijde mamčina kolegyně, všimnu si jejího pohledu, snaží se dělat že nic, ale nejde jí to, musim teda vypadat fakt hrozně.

Nevim, proč se začnu snažit. Asi že cejtim ten teplej vzduch a chci z nemocnice pryč. Prostě začnu.

Jednou, když už se mi zdá, že sem na tom docela dobře, se pokusim vstát s berlema z postele a spadnu na zem.

Ležim tam a brečim a vůbec ne bolestí nebo lítostí, ale děsným vztekem, a když přijde sestřička a chce mi pomoct, tak ji kousnu do ruky.

Nevim, co se během těch měsíců změnilo, ale najednou sem plnej vzteku. Nenávidim celej svět.

Pahejl vypadá jako něco mezi rohlíkem a srolovanou ponožkou a je podivně citlivej.

Učím se chodit.

Bolí mě podpaží.

Mamka je ze mě celá špatná, pořád mě hrozně opečovává. Když se vrátim domů, musíme si s bráchou vyměnit postele. Máme palandu a mý místo je nahoře. Kdysi sem si to vybrečel. Od tý doby se časy změnily. Teď už brácha nahoru nechce. Ale celkem bez řečí to udělá, když mě přivezou z nemocnice.

Už umim docela chodit o berlích, mám moc pěkný, modrý, ale vozík mám taky. A taky mám protézu. Je fakt pirátská, napadne mě jednou, když mám dobrou náladu.

Takže mě táta přinese do pokojíku, držim si berle, a položí mě na dolní postel a brácha na mě kouká, a když táta odejde z pokoje pro nějaký další věci, který zůstaly v autě, řekne brácha: „Tak co? Jak to de?“

Pokrčim rameny, ale mlčim. Co bych asi tak měl říct? Pak se mi začne chtít na záchod. Snažim se vstát, ale jak na mě čumí, sem nervózní, a tak spadnu. Padat už umim.

Brácha vystřelí ze židle a sebere mě. Cejtim, jak je silnej.

„Seš jak pírko,“ řekne on a znova mě posadí. Pak mi podá berle a pomůže mi vstát. Jdu z pokoje a vím, že na mě pořád kouká.

Čůrám vsedě.

Když jdu večer ten první den spát, najdu pyžamo na dolní posteli a nikdo neřekne ani slovo. Mamka mi pomáhá s převlíkáním a přehnanou péči věnuje pahejlu. Brácha dělá, že nic, ale taky trochu po pahejlu pokukuje. Pak mi dá mamka pusu na dobrou noc, to už sem dlouho nezažil, nový zvyky, chce dát i bráchovi, ten se odtáhne, mamka odejde. Další dny se už bráchovi pusu dát nesnaží. Jednou si všimnu, jak na mě brácha kouká, jak mi něco závidí. A přitom já bych mu mamčinu voňavou pusu klidně nechal, v nemocnici sem taky usnul bez ní.

Matka je strašně šťastná, že Kuba začal spolupracovat. Zatímco on se vzteká, ona je plná lítosti. Dělá jí velké problémy vidět ho, jak zápasí s berlemi, jak kulhá a jak se ještě víc uzavírá do sebe, chudinka, čím si tohle zasloužil? Matka se snaží hovořit o tom s otcem, ale ten je rád, že se Kubík konečně začal snažit, nic jinýho vidět ani slyšet nechce, a pořád matce dokola opakuje, ať si to tak nebere. Ale matka si to bere. Jako by chtěla Kubovi vynahradit nohu, i pobyt v nemocnici, i nepohodlí při cvičení, a vlastně všechno špatné, co se mu kdy přihodilo, pečuje o něj, jako by byl malé dítě. Martina v té době opravdu moc nevnímá. Je velký a zcela samostatný, a jestli není, tak se takovým musí stát. Matka si to ale v žádném případě teď neuvědomuje. Je to jako zvířecí instinkt, starat se víc o mládě, které je na tom hůř. Ale za čas jí to bude líto.

Otec je opravdu rád, že se Jakub začal snažit. Dokonce tak rád, že si Jakuba všímá, až musí mít Martin někdy pocit, že teď už ho nemá nikdo rád. Naštěstí má v té době výborně natrénováno, takže vyhrává, opravdu se snaží, najednou tak moc záleží na tom, aby nebyl druhý, a to otce zase nasměruje k němu. Otec už si ale zvykl zajít si po práci na tři piva a po tréninku na další čtyři, snadný zvyk. A teď, když se všechno obrací k lepšímu, tak o nic nejde, když nepije ze vzteku, tak pít vlastně ani nemusí, takže je to, jako by skoro ani nepil.

PIRÁT

Takže sem doma a trochu chodim o berlích. Ale musim trénovat, protože pořád moc nevydržim. Mamka je se mnou doma a stará se o mě. Nejdřív je to paráda, ale pak už nejsem ani chvilku sám, chci sedět a dívat se na rybičky, dvě bráchovi umřely, když sem byl v nemocnici, ale já si pak mohl vybrat jinou, mám teď novou, je velikánská a ploutvičky a ocas za ní vlajou jako závoje, je krásná, ale stejně bych měl radši ty starý, a mamka přijde do pokoje, co dělám, a hned vymyslí něco, co bych dělat moh nebo spíš měl, a ne že by to nebyla legrace, mám soukromý hodiny výtvarky s tetou Klárou, která učí na stejný škole co mamka, taky můžu daleko víc koukat na televizi, teda na něco, nejvíc koukám na dokumenty o zvířatech, hlavně mě baví ptáci.

Je mi líto, že sem tenkrát, když se mamka ptala, co bych chtěl, neřek místo nohy papouška.

Teď když to řeknu znovu, tak se na to mamka moc netváří.

Mám pořád co dělat, ale sem doma a venku už je skoro léto, teplíčko, a za chvíli končí škola, ale já ven nechci, protože se bojim a stydim. Sice by mamka šla se mnou, ale to je mi jedno, s ní nebo bez ní, jednou sem vyšel před vchod a všichni na mě koukali, a to sem vůbec nemoh vydržet.

Ale stejně jednou ven musim, protože rodiče chtějí, abych se po prázdninách vrátil do svý třídy, takže musim udělat nějaký testy, aby bylo jistý, že sem dohnal zmeškaný učivo.

Vzbudí mě ráno v půl sedmý, stejně jako bráchu, a vypravujem se do školy, a já nemůžu ani snídat, jak je mi blbě z toho, že musim s berlema ven, a navíc do školy mezi lidi, který mě znají. Ale mamka mě pořád uklidňuje, ať nejsem nervózní, že test jistě udělám. Ale to si myslim taky, trochu sem se s mamkou učil a stejně sem byl vždycky ve škole dobrej.

Sedim u stolu a chleba se ani nedotknu, mamka je naštvaná, ale co se dá dělat, musíme jít.

A tak jdeme na autobus a jedem ty tři zastávky do školy, brácha jde pod nějakou průhlednou záminkou raději pěšky, aby ho neviděli se mnou. A já pořád cejtim ty pohledy lidí, lítostivý i posměšný, až se z toho začnu hrozně červenat. Když dojdem ke škole, tak sem celej červenej a pálej mě uši, a to nejhorší teprve přijde.

Protože děti ve škole nekoukaj, ale taky to komentujou, slyšim to, oni samozřejmě vědí, že nemám nohu, slyšim, jak je to hrozně zajímá, slyšim bez nohy a noha, mamka jde a dělá, že je všechno v nejlepším pořádku, a já nemůžu jít tak rychle. Asi po sto miliónech let se dostanem do učebny, kde je moje třídní učitelka, potřese si se mnou rukou, vede takovou tu hrozně povzbudivou řeč, pak se s mamkou baví, jak sem dobrej, neposlouchám, snažim se uklidnit, ale místo toho, abych myslel na cokoliv užitečnýho, vybavujou se mi další a další lidi, který sme míjeli na chodbě a jak se koukali, jak nad tím takhle zpětně přemýšlím, tak se mezi nima objeví i Robert, kterej ale dělá, že mě nevidí.

Test neudělám. Vůbec to nejde. Nemůžu.

Odevzdám to a pak s mamkou čekáme, než se na to třídní podívá. Mamka se vyptává a já se trochu kroutim. Přesto ji překvapí, když se učitelka vrátí a řekne, že ne. Je jí to moc líto, povídá a mamka se proti tomu ohrazuje, to není možný, učil se, jenom chvilková indispozice, ale učitelka stále opakuje, jak je jí to líto a že se nic neděje, že si prostě zopakuju ročník, to přece není žádná tragédie.

Konečně můžem vypadnout a já sem strašně unavenej, teď když jdeme po chodbě, je úplně prázdná, protože je zrovna hodina, mamka spěchá, je naštvaná a já jí nestačim, a mamka mluví, pořád se mě ptá, jak je to možný, a já vůbec nemám na to jí to vysvětlit, je mi hrozně smutno nebo co, jediný, co chci, je bejt doma a sám.

Tenhle zážitek mě zase na chvilku vrátí do doby, kdy sem byl v nemocnici, jenom ležim a doskáču akorát na záchod, nic se mi nechce, protože k čemu, je léto a já nemůžu ven, tak co bych se snažil.

Měl bych jet jako každý prázdniny k babičce, ale nepojedu.

Ležim a odmítám všechno a mamka zase brečí a táta, kterej, když sem se vrátil z nemocnice a celý dny chodil po bytě, sem tam a pořád, sem tam, z obýváku do chodby a pak do každýho pokoje a zase do obýváku, byl hrozně spokojenej, mluvil se mnou víc než kdy předtím, vim, že měl radost, ale brácha pak zase vyhrál nějakej závod a táta si mě zas všímat přestal, prostě mi uhýbal, když sem chodil, ale to je všechno, tak táta za mnou zase několikrát přijde a přemlouvá mě a je to nepříjemný a já se před ním jednou schovám pod postel, ležim tam a vidim jeho nohy a on se dolů nepodívá, ale samozřejmě ví, že já tam sem, sedne si na postel a chvíli mlčí a pak řekne: „Co si myslíš, že se stane? Že ti ta noha znovu naroste?“

A v tu chvíli musim brečet, jak je mi líto, že mi znova nenaroste, a jak brečim pod postelí, tak samozřejmě přijde mamka a chce mě vytáhnout, ale já nechci, bránim se, vířim prach, a ona mě nechá, pak se zeptá táty, co se stalo, a táta je nerudnej, oba odejdou a já slyšim, jak se hádají v obýváku. Vylezu a oblečení mám celý zaprášený.

Až za čas mi dojde, že to táta myslel v dobrým, to ale až v době, kdy už sem zas z toho špatnýho venku, takže to můžu pochopit, že to myslel tak, že prostě jenom marnim čas, že jinak už to nebude, a že čím dřív vyjdu a naučim se to brát, tím dřív mi bude líp. Asi.

Ale zatím ležim a trucuju, jak je to nefér, a venku je třicet stupňů a já bych moh bejt u babičky, jenže když si představim, jak jedu vlakem a ty lidi se na mě dívaj, tak se nemůžu ani zvednout.

Nakonec mě z toho dostane papoušek. Mamka mi ho samozřejmě koupí. Je nádhernej. Jednou odpoledne odejde na nákup, a když se vrátí, hned od dveří volá, Kubo, vstaň, mám pro tebe něco, jako kdyby nevěděla, že já ani náhodou nevstanu.

Takže přijde ke mně do pokoje a chvíli si se mnou hraje, jako že co bych chtěl a hádej, co mám, a tak, ale moc to nejde, protože já sotva odpovídám. Mamka pak položí k posteli klec a v ní je ten nádhernej ptáček a já cejtim, jak bych brečel samou radostí, ale zvládnu to, pak vstanu a děkuju mamce, obejmem se a brečet bude asi ona.

Postavim klec na stůl a koukám a koukám.

Po večeři mi mamka nadiktuje podmínky, starat se o něj, přinesla mi nějaký knihy, tak ty si přečíst, a hlavně cvičit a chodit.

Jasně že jo. Ani mi to nemusí dávat podmínkou.

Úplně si představuju, jak ho naučim sedět mi na rameni, a pak budu opravdovej pirát.

Taky jak ho naučim mluvit.

A vůbec všechno.

Večer přijde brácha a hrozně se naštve. Pustil sem totiž předtím Piráta z klece a brácha začne řádit, že jesli ho nezavřu, tak on to tam všechno posere, a chce po mně, abych ho zavřel zpátky, což ovšem není tak jednoduchý.

Pak si jde brácha stěžovat do kuchyně, jenže to moh čekat, že mu to bude málo platný, mamka ho uklidňuje, ale to je všechno, rozhodně mu neřekne, no to máš pravdu, ten pták to všude posere, ať ho hned dá do tý klece, spíš mu řekne, nech toho a nedělej scény, buď rád, že je Kuba takhle šťastnej.

Nakonec sice Piráta chytnu, ale až pozdě v noci. Zatím není na nic zvyklej. A stejně ho ráno zase pustím prolítnout se.

Zbytek prázdnin se bavim s Pirátem. Učim ho různý kousky. Učim ho mluvit.

Taky začnu chodit ven. Nejdřív na chvilku, pak se to snažim prodlužovat. Zjistim, že jde spíš o to nevnímat ostatní lidi. Učim se nevnímat nikoho.

Netrvá to nijak dlouho. Na konci srpna, těsně před začátkem školy, už chodim ven normálně a nikdo jinej než já na ulici neexistuje.

Taky už chodim bez berlí. Akorát hrozně kulhám. Sem jako náčelník všech pirátů světa, jenom můj papoušek mi na rameni sedět nechce.

POSTEL

Ještě než se vrátim do školy, definitivně, alespoň se zdá, že to tak bude, se vyřeší naše záležitost s bráchou, tedy s jeho postelí.

Už sem totiž fakt dobrej, můžu, co potřebuju. Sice kulhám, ale není to nijak kritický, teda nebolí mě to a ani mě to nijak neomezuje. Nemůžu běhat, ale můžu se o to pokusit.

A pořád spim dole na bráchový posteli. A pořád pouštim Piráta po pokoji, aby se prolít, protože v kleci se odnaučí lítat a netrénuje křídla, a kdyby někdy potřeboval, tak neulítne ani deset metrů, protože bude z tý klece celej zakrnělej.

No a Pirát se fakt někdy vydělá v pokoji, ale většinou si toho všimnu a uklidim to. A já se navíc snažim, aby na bráchovu postel moc nesedal. Protože jemu to vadí a já se s ním nechci hádat.

Co sem se vrátil z nemocnice, držíme příměří, i když vim, že je brácha naštvanej, že já teď můžu všechno, třeba v pokoji, stačí říct mamce, ale brácha nic nedělá, přece jenom sem malej a nemocnej, a taky asi ví, že by stejně nic nemoh a že teď už není ani legrace dělat si ze mě legraci, protože mamka je na něj v tomhle ohledu daleko přísnější. Ale já se taky snažim moc si nevyskakovat, aby jako neměl dojem, že já teď vládnu všem.

Ale na něco si zvyknout musel, třeba že Pirát poletuje v pokoji, a na to, že já spim dole, i když už asi není proč, myslim, že klidně vylezu nahoru, když budu chtít. Ale nechci.

No ale právě jednou sem si nevšim, že se Pirát vysral na jeho horní postel, a když si chtěl brácha večer lehnout, tak to zjistil a začal na mě řvát, že to teda ne, přišla mamka a on jí to hned řekl a mamka byla taková rozpačitá, že jako má pravdu, ale co s tím, a on povídá, ať už zase spim na svý posteli nahoře, a hrozně to začal prosazovat a mamka mě hájila, že ne, já nemusel říct ani slovo, oni se chvíli hádali a brácha stejně zůstal nahoře, akorát mu mamka převlíkla ten posranej polštář.

Ležim na zádech a ruce mám složený, když usínám, to sem si asi zvykl v nemocnici, mám několik fotek z tohodle období, mamka se trochu vrátila k focení, ale fotí hlavně mě, na fotkách spím a vypadám přitom jako mrtvej, a brácha se nakloní dolů a jenom na mě kouká a myslim, že mě prostě nenávidí.

Visel tam takhle jako netopýr asi pět minut, až už mi to bylo fakt nepříjemný.

Co děláš? řek sem, a on že nic a dál visel.

Hele, já za to nemůžu, řek sem.

A on se teprv až když celej zrudnul, jak se mu krev nahrnula do hlavy, vyšvih zpátky nahoru.

No a za týden potom odjela mamka na dovolenou s kamarádkama a já sem zůstal doma sám, teda s bráchou, kterej mě měl hlídat, ale spíš mě doma zamknul, sebral a schoval sirky, nože, nůžky a žiletky a já sem byl rád, že tu sem sám, takže mi ani nemusel hrozit, co všechno mi udělá, když budu žalovat, že tu se mnou není.

Ale já sem poznal, jak má najednou velkou sílu, když tu nemám mamku, která mě chrání, tak sem nic neříkal.

A jednou večer, když sem přišel z koupelny, měl sem svoje peřiny nahoře a on ležel na dolní posteli a vůbec nic neřekl, tak já taky ne a vylezl sem nahoru. Nebylo to až tak snadný, jak sem si myslel.

V noci sem se probudil, byla tma a mně se chtělo na záchod, natáh sem se po lampičce, a jak jsem ji zapnul, tak praskla žárovka.

Chvilku sem tam ještě ležel a přemejšlel, jesli to teda vydržim, ale fakt to nešlo, tak sem začal volat bráchu a nic, zopakoval sem to asi stokrát, pořád nic, zavolal sem na tátu, taky nic, a pak už sem to doopravdy nemoh vydržet, tak sem zkusil slézt potmě a někde na druhý šprušli sem se netrefil a spadl sem, a jak sem se snažil se nějak zachytit, tak sem strhnul klec s Pirátem, která je na stole hned u postele.

A jak už se mi fakt chtělo na ten záchod, tak sem se počůral.

Načež se brácha začal vrtět, potom rozsvítil svoji lampičku a dělal, že je hrozně rozespalej, koukal na mě a já tam ležim s mokrýma kalhotama a povídá: „Co je? Ty ses pochcal?“

A v tu chvíli sem ho fakt nenáviděl, fakt, přísahám, že jo. A myslim, že on to viděl, tu nenávist v mejch očích. Ale je mi to jedno.

„Chceš pomoct?“ řekl ještě, ale já sem vůbec vzteky nemoh mluvit, tak se otočil a zase se zachumlal do peřiny.

Já se honem sbíral, abych dal do pořádku klec, Pirát byl nervózní a trochu křičel a já se bál, že má třeba něco zlomenýho. Ale naštěstí neměl.

Pak sem se doskákal převlíct.

Slyšel sem, jak v ložnici chrápe táta. Mamka by se určitě probudila. Začalo mi bejt po mamce smutno, což mi připadalo divný, protože jinak už sem ji v tý době měl za něco, co je tu pořád, ať chci nebo nechci, něco neměnnýho a danýho, její pláč a lítost a její rituály, něco, co mě spíš tak trochu nějak otravuje.

Vrátil sem se do pokoje, vylez nahoru, brácha zhasnul a já sem dlouho nemoh usnout.

Za dva dny se vrátila mamka.

„Tak ty už spíš nahoře? Není to pro tebe těžký?“

A já sem samozřejmě moh říct, jo, pohoda, a brácha by to určitě ocenil, třeba bysme se ještě mohli nějak bavit, třeba by bylo všechno jinak, ale já začal z plnejch sil žalovat, vynechal sem akorát to, že sem se pochcal. Zato pád sem vylíčil, jako bych spadl někde ze skály a málem umřel.

Tak sem spal zase dole a brácha dostal strašně vynadáno, slyšel sem ho, jak křičí, že nic neslyšel, několikrát to opakoval, až sem mu začal skoro věřit, ale co s tím, a když přišel z kuchyně, kde si ho rodiče podávali, vypadal, jako by plakal, a podíval se na mě hrozně zle. A bylo to.

Otec šel jako obvykle s kamarády do klubu, jako každý čtvrtek, celý večer hrál mariáš, dal si pět piv a tři panáky slivovice, přišel v jedenáct hodin, svlékl se, ve spíži si ještě lokl domácí slivovice, to je jiná chuť, kdo ví, co to nalejvaj v tý hospodě, a šel spát. Rozhodně Jakuba neslyšel, nějaké žuchnutí nebo křik papouška. Ví, že si za to poslechne hodně výčitek, o to víc se snaží být na Martina tvrdý.

Matka potom otce stejně hrozně sprdne. Ať jde s tím chlastem do hajzlu. Otec se brání, to není věc alkoholu. Kdo ví, jak to bylo, třeba to Kuba přehání. Matka se na něj podívá tak, že otec už raději mlčí. No tak co, tak byl prostě s kamarády na pivu. Nepije rozhodně nějak moc. Matka pak leží v posteli, přemýšlí — jestli pije, že se ani neprobudí, když se něco děje, tak ho tady s dětma nemůže nechat samotnýho. Vyčítá si to, neměla odjíždět. Proč otec pije, o tom se zatím nemluví, a otec na to raději ani nemyslí.

PODZIM, ZIMA, JARO, LÉTO

Když se mamka vrátí z dovolený a já se vrátim na dolní postel, je už skoro září. Už mi nevadí, že budu muset do školy mezi lidi, spíš mě štve, že sem neudělal ten test, že teď půjdu mezi malý děti, o třídu níž.

Už chodim bez holí jenom s protézou a už nejsem úplně jako šnek. Mám Piráta a brácha už si mě nevšímá, takže nedělá ani žádný žertíky, prostě chodí kolem mě, jako bych byl vzduch. Stejně teď není moc doma, trénuje a jde mu to ještě líp než kdy dřív, aspoň co občas zaslechnu, když o tom táta mluví před mamkou.

Se mnou táta moc nemluví, taky o čem.

Zato mamka mluví pořád jenom se mnou. Stará se o mě, jako bych nemohl nic sám. Věci, který sem předtím dělal běžně, po mně teď nikdo nechce. Musí je dělat brácha. Třeba chodit s košem. Nebo utírat nádobí. Je to docela fajn. Ale když na mě dohlíží při koupání, tak to zas tak fajn není.

Jestli už předtím zajímal tátu spíš brácha a mamku zase já, tak teď sme definitivně rozdělený na dvě samostatný jednotky.

Druhýho září, což je první den školy, se ráno probudim, do pokoje svítí slunce a já sem skoro celej odkrytej, vim, že dneska bude vedro. Ach jo.

Vstanu, oblíknu se a jdu se nasnídat, u stolu už sedí táta a mamka připravuje chleby s marmeládou pro nás, a táta jenom zvedne oči od novin, jesli to není brácha, ale sem to já, tak na mě jenom kejvne jakože dobrý ráno, ale táta na mě překvapivě dál kouká, jak si sedám ke stolku, a pak řekne: „Co to máš na sobě? Je tam pařák už teď, dyť se upečeš.“

Mám na sobě samozřejmě dlouhý kalhoty, manšestráky, protože nechci, aby hned všichni viděli protézu, ale na druhou stranu vim, že ji stejně uviděj, že je to jenom proto, že tenhle první den je prostě trapnej a já bych chtěl bejt co nejmíň nervózní, a taky vim, že je venku fakt teplo a taky že teď ke konci léta už sem chodil ven i v šortkách, takže bych jim to stejně nevysvětlil.

Takže se jdu převlíct.

A je to samozřejmě blbej moment, mamka se mnou jde k mojí nový třídní učitelce, která se snaží být milá, ale kdo ví, co bude za pár dní, pak zazvoní a Kubátová si mě odvede do třídy, kde sedí cizí lidi a koukají na mě, a Kubátová mluví o tom, jak sem měl vážnou nehodu a tak sem se nemohl vrátit do svý třídy, a já tam jenom stojim a koukám na ně a vim, že každej mi čumí na nohy, tohle ještě neviděli, a já hledám očima, kde je volný místo, kam si sednu, a sou jen dvě, poslední lavice u okna je celá prázdná a ve čtvrtý lavici sedí kluk, kterej vypadá jako dement. Chci tu prázdnou lavici.

Takže mě samozřejmě posadí k tomu divnýmu. Pozdravim ho svrchu, aby věděl, kdo je tu o rok starší. Nechá mě bejt povýšenej. Když pak na konci hodiny vstanem, je nejmíň o hlavu větší a přepral by mě jednou rukou. No leda bych ho mlátil protézou do hlavy.

První den je jenom přivítání, pak jdeme domů. Když skončí hodina a my odcházíme do šatny, slyšim někoho, jak říká nožička. Moje nová přezdívka. Hodně originální, vy pitomci, myslim si.

Začne škola, chodim teda do třídy s malejma dětma, i když popravdě pořád sem skoro nejmenší, koukaj na mě jako na nějaký zvláštní zvíře a já se tak asi i chovám, s nikým nemluvim, zvykl sem si na to, že sem doma a sám, začal sem dost mluvit s Pirátem, a teď si zase musim zvykat na školu, stejně se nejvíc těšim domů na Piráta.

Znova chodim na výtvarku, ale jinam, mezi samý dospělý, a tahle učitelka mě nenutí kreslit, co nechci, takže kreslim pořád papoušky, nejen Piráta, ale i ty obrovský zelený, a ty s chocholem, všechny, na který si vzpomenu a později i který si vymyslim.

Děláme linoryt, vyreju papouška, a taky modelujeme z keramický hlíny, vymodeluju papouška, a i když učitelka obvykle není z mých papoušků nadšená, soška se jí moc líbí, takže mi i potom, když máme zase kreslit, přinese hlínu, ať modeluju.

Neztrácej čas, řekne. Modeluju. Baví mě to. Po asi deseti papouškách zkusim jinýho ptáčka. Myslim, že po papouškovi druhej byl datel. Moc se mi povedl.

I podzim se povedl, teda skoro.

Jdu jednou v noci na záchod, v bytě už tma, nevim, proč večer piju, ale nikdy na to nemyslim, že pak musim v noci na záchod, skáču po jedný noze, na záchodě v noci většinou nesplachuju, je to naučený, nechci budit rodiče, který mají ložnici blíž záchodu, a v nočním tichu mi připadá spláchnutí jak výbuch bomby. Pak do koupelny znova se napít, vodu pustim jenom malinko, aby to nedělalo hluk, ani si nerozsvítim, a pak zachrastí klíče v zámku a do předsíně vejde táta, koukám na něj z tý koupelny a on mě nevidí, zouvá se, najednou se trošku zakymácí, zachytne se nějakýho kabátu, kterej visí na věšáku. Pak si zuje boty a jde směrem ke mně, je mi najednou blbý, že tam tak stojim, udělám krok dozadu a trochu se skrčim mezi pračku a stěnu a táta projde kolem koupelny a pak otevře dveře do ložnice a mamka asi stojí hned za nima, protože ji slyšim velmi zřetelně, řekne: „Tak už mi to konečně řekneš?“

A táta vejde do ložnice a zavře za sebou dveře a já skáču zpátky a před kuchyní se zastavim a zvažuju, jesli si vezmu kousek buchty, kterou mamka večer upekla a teď leží přiklopená na sporáku, je politá čokoládou a posypaná kokosem. Stojim a přemejšlim, zase mám vyčištěný zuby, a kdybych teď jedl, tak si je pak nevyčistim, a to je blbý. A zatímco tam stojim a zvažuju to, slyšim mamku z ložnice, jak říká: „Vysvětli mi, proč tohle děláš.“

A tátu: „Co je na tom k vysvětlování, byl sem prostě v klubu.“

Mámu, jak už je naštvaná: „Tam chodíš celej život a nikdy si nechlastal tolik.“

„Ale prosim tě, co je to za kravinu.“

„Co se ti stalo? Stalo se ti něco, o čem nevim?“

Pořád stojim na prahu kuchyně a je mi to blbý poslouchat je, ale nemůžu teď začít skákat, protože to by slyšeli a došlo by jim, že sem doteď poslouchal, mysleli by si, že je špehuju. Leda bych odlezl po kolenou, ale to mě v tuhle chvíli nenapadne. Ale mělo mě to napadnout.

Nepamatuju si to přesně, nevim proč, možná sem si to bral osobně, nebo sem nepozorně poslouchal, nebo táta mluvil zmateně, nebo všechno dohromady. Každopádně táta mluvil dlouho a mamka ho přerušovala a přesvědčovala, ale on nějak tvrdošíjně trval na svým, dokonce něco i opakoval, dost na to, abych zjistil, že tátovi vadí, že nemám nohu.

Teprve teď si kleknu na kolena, teda na jedno, a odplazim se do postele.

Možná že to tak nebylo přesně, ale já to tak v tu dobu bral. Táta mě nemá rád, protože nemám nohu. Jednoduchý. Nic jinýho za tím nevidim.

Otec začal pít víc v době, kdy byla matka pořád v nemocnici s Jakubem a domácnost podle toho vypadala, a matka taky zcela přestala jevit zájem o cokoliv ostatního, i o něj. Taky kvůli Jakubovi, když viděl, jak se nesnaží, a ona jak ho v tom udržuje. A v neposlední řadě k tomu přispělo i zjištění, že Martin není běžecký zázrak, takový, jak si ho otec představoval a jak ho vychoval a jak si ho vysnil, teď vidí, že je průměrný, možná malinko nadprůměrný, ale ne dost, a otce mrzí, i když by to asi nahlas nepřiznal, že ani jeden syn mu nesplní jeho vlastní sen, totiž být špičkovým orientačním běžcem. Jemu, vyhaslé hvězdě juniorské kategorie.

Jakub, který se sice dosud jevil jako nešika, ještě mohl vyrůst a nakonec jim všem ukázat. Ale to už nepůjde.

To, že Jakub nemá nohu, je otci upřímně líto. Rozhodně ho ale proto nemá méně rád. Otec není žádná zrůda. Otec je jenom člověk, který chtěl zamlada jet na mistrovství světa a teď na něj nepojede ani jako otec a trenér závodníka.

Matka je z toho celá špatná, jak se jí otec mění před očima. Už je jisté, že pije přes míru. Ale kdy s tím začal? Matka si ničeho nevšimla, když s tím ještě mohla něco dělat, a teď už nemá žádnou moc mu zabránit, aby tam chodil každý den, prý do klubu, říkaj, jako kdyby to bylo něco lepšího než hospoda. A když se v noci vrátí, jenom padne do postele, během minuty začne chrápat a ráno vypadá hrozně, chrchlá v koupelně a snídá se zarudlýma očima jenom kávu. A ještě se na ni dívá, jako by neexistovala.

Snaží se k němu být milá, přece jen se příliš jejich vztahu nevěnovala, ale bylo třeba starat se o Kubu, to musí otec pochopit, teď to chce napravit, snaží se. Ale on se nesnaží, a jí to pomalu přerůstá přes hlavu. Hlavně do toho nezatahovat děti. Zakazuje otci za nimi chodit do pokoje, když přijde z hospody, což si zvykl dělat. Takže čeká každý večer v posteli, až přijde, aby ho případně mohla zadržet.

Po rozhovoru, kdy jí otec sdělil, co všechno udělala špatně ve vztahu k němu a ve vztahu ke klukům, jak všechno zkazila, jak za všechno může vlastně ona, poprvé za ty roky matka uvažuje, že to byla možná chyba brát si ho. Ale co taky měla dělat? Bylo jí skoro třicet a žila na malém městě, čas, kdy byla atraktivní pro někoho ze sousedů, už dávno minul. Jsou tu vždycky mladší holky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zmizet.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.