ČERNÁ SANITKA
DRUHÁ ŽEŇ

ČERNÁ SANITKA
DRUHÁ ŽEŇ

PÉRÁK, UKRADENÁ LEDVINA
A JINÉ POVĚSTI

PETR JANEČEK

Copyright © Petr Janeček, 2007

© Nakladatelství Plot, Praha

Illustrations © Stanislav Setinský, 2007

Tištěná verze: ISBN 978–80–86523–82–8

ePUB: ISBN 978–80–7428–125–9

MOBI: ISBN 978–80–7428–126–6

Všechny klasické i elektronické knihy z Nakladatelství PLOT najdete na www.plotknihy.cz.

PODĚKOVÁNÍ

Za pomoc při vzniku této knihy bych chtěl poděkovat informátorkám a informátorům, kteří mi dali svolení uveřejnit svoje nesmírně zajímavé příběhy a fantastické historky. Bohužel nemohu na tomto místě poděkovat všem, ale v první řadě musím zmínit všechny své čtenáře a studenty. Zvláštní poděkování náleží Milanu Brabcovi, Štěpánce Burešové, Václavu Cejthamrovi, Pavlu Doušovi, Josefu Džubákovi, Věře Eliáškové, Kateřině Engelmannové, Ondrovi Fialovi, Daniele Fischerové, Petru Floriánkovi, Eli Geisslerové, Dagmar Grešlové, Lucii Heferové, Jiřímu Hlaváčkovi, Stanislavu Holubcovi, Jaromíru Hořákovi, Mirce Janečkové, Aleně Jelínkové, Hanuši Jordánovi, Adrianě Kábové, Heleně Koubkové, Jitce Lenkové, Kateřině Mackové, Martinu Malému, Dagmar Markové, Petře Matějíčkové, Lence Ničové, Jarmile Novákové-Klingerové, Janě Pečeňkové, Miladě Petrů, Janu Pohunkovi, Davidu Pokornému, Janu Pozděnovi, Ireně Rogožanové, Dušanu Římanovi, Viki Shockovi, Zuzaně Skřepské, Žanku Šebestovi, Přemyslu Šilovi, Danielu Špičkovi, Jakubu Švábovi, Martinu Vaňkovi a Elišce Vrbové, uživatelům diskuzních serverů nyx.cz a cyber.cz a všem ostatním, na které jsem zapomněl a kteří mi pomohli se sbíráním pověstí a fám pro tuto knihu. Za odborné konzultace a pomoc při opatřování literatury děkuji dr. Daně Bittnerové, prof. Dionizju Czubalovi, doc. Ingrid Slavec-Gradišnikové, dr. Monice Kropejové, Mgr. Janu Lufferovi, dr. Martě Norkunasové, dr. Zuzaně Panczové, prof. Mariji Stanonikové, doc. Bohuslavu Šalandovi a dr. Adamu Votrubovi. Dále děkuji Matěji Bartákovi, Lucii Němcové a Magdaleně Wagnerové za zpracování rukopisu do konečné podoby.

Tuto knihu věnuji svým studentkám a studentům.

MODERNÍ MYTOLOGIE
PŘÍBĚHY ZNÁMÝCH VAŠICH ZNÁMÝCH

Je naše společnost skutečně tak racionální, jak o sobě tak často a tak ráda tvrdí? Na první pohled ano. Místo v dobré víly, zlé čaroděje a potměšilé skřítky dnes věříme v pozitivní růst HDP, negativní biometeorologickou předpověď a zákeřné počítačové viry. Místo vyprávění pohádek v tichu zšeřelé světnice čteme noviny za zvuků řvoucího rádia. Místo toho, abychom naslouchali starému vypravěči pověstí, fascinovaně sledujeme blikající televizní obrazovku. Při cestách krajinou se už nelekáme vodníka nebo ohnivého muže, ale policejní kontroly či skrytého radaru. Jako racionální lidé žijící v globalizované západní společnosti dobře víme, že mýty a pověry už nemají v našem životě místo. Pohádky jsme již dávno odevzdali našim dětem, pověsti si rádi poslechneme leda při prohlídce nějakého hradu nebo zámku a mýty si rádi přečteme v nějakém literárním zpracování. Pověsti a legendy považujeme za něco, co patřilo našim nevzdělaným a pověrčivým předkům.

Moderní folkloristika si ale myslí pravý opak. I v dnešní technické, jen na první pohled hyperracionální civilizaci totiž bohatě kvetou fantastické historky a vyprávění. Na vodníky, strašidla a bezhlavé rytíře sice už nevěříme, ale stále zůstává mnoho oblastí, kde jsme i dnes – ve věku internetu, mobilních telefonů a GPS navádění – stejně pověrčiví jako naši dávní předkové. Stále živé jsou pověry, současné nebo městské pověsti, fámy a anekdoty, z nichž některé si vyprávěli již naši dávní předkové. Fámy a moderní pověsti se dnes po telefonních linkách a internetu šíří úplně stejně, jako se kdysi po obchodních stezkách šířily mýty a pohádky. Folkloristé si proto oprávněně myslí, že racionalita západní společnosti je pouze zdánlivá. Mnoho věcí, kterých se dnes obáváme – špičky banánů otrávené hadím jedem, zákeřný škvor v uchu, žiletky na tobogánu, černá sanitka nebo únosci dětí v obchodním domě IKEA –, je stejně iracionálních jako dávné pověry a legendy. Některé staré pověsti zanikly, ale mnoho příběhů zůstalo stejných jako před staletími. Lidská fascinace ústní slovesností je totiž věčná a sahá až k samotným prvopočátkům lidského rodu. Ústní vyprávění – mýty, pověsti a pohádky – tvoří základ všech typů příběhů, které kdy lidstvo vytvořilo. Koneckonců i většina našich komplikovaných literárních a dramatických forem vyvstala ze skromných folklorních kořenů. Slovesný folklor hraje svoji nezastupitelnou roli i v naší industrializované technické společnosti 21. století.

Tato role slovesného folkloru v moderní společnosti byla vědci až příliš často přehlížena a podceňována. S nástupem věku rozumu, spojeného s vírou v neomezený technický pokrok a konečné osvícení lidových mas, se zdálo, že staré pohádky, pověsti a pověry konečně zaniknou. V 19. století se proto zrodila folkloristika, vědecká disciplína, která byla zprvu zaměřena na sběr domněle zanikajících lidových vyprávění. První folkloristé, často pracující ve službách národních hnutí, začali horečně sbírat starobylé pohádky a pověsti dříve, než s nástupem techniky a moderního životního stylu definitivně zmizí. Tato falešná představa o absolutním zániku slovesného folkloru se ukázala věčným „evergreenem“, pověrou, které paradoxně věřili nejen folkloristé, ale i jiní odborníci. Tak například v roce 1918 vystoupil na půdě anglické Královské historické společnosti profesor C. W. C. Oman s tvrzením, že moderní technika konečně vymýtí fantastické pověsti, nesmyslné fámy a iracionální pověry. Finální úder slovesnému folkloru měl být zasazen vynálezem telegrafu, který umožní rychle ověřit pravdivost jakýchkoli informací. O několik let později vystoupila s tvrzením o neodvratném zániku slovesného folkloru známá americká kulturní antropoložka Ruth Benedictová, která považovala pověsti a pověry za pouhý přežitek z primitivnějších stadií vývoje lidských kultur, který v moderní společnosti již neplní žádnou sociální funkci, a proto velmi rychle zanikne. Folklor ale evidentně opět nezmizel, protože ještě o více než třicet let později považovala většina sociálních vědců 60. a 70. let, fascinovaných tehdy módními mediálními studii, za nutné pronášet skeptické předpovědi o tom, že nová média – rozhlas, televize a film – beze zbytku nahradí tradiční ústní vyprávění. Nakonec se však ukázalo, že se všichni tito vědci – včetně většiny folkloristů – mýlili. Podobně jako tradiční ústní slovesnost nevymýtilo masové zavedení knihtisku v 15. století nebo zavedení povinné školní docházky a související nárůst gramotnosti v 18. a 19. století, nevymýtila ústní slovesnost ani média, ať už se jednalo o telegraf, rádio nebo televizi. Zánik prozaického folkloru rozhodně nehrozí ani s nástupem současných elektronických médií v čele se sítí Internet. Elektronická média naopak představují nový a velice efektivní způsob šíření tradičních folklorních forem, především pomocí elektronické pošty, chatu, diskuzních serverů a specializovaných webových stránek. Pomocí internetu jsou tak šířeny současné pověsti a fámy, anekdoty, vyprávění ze života a další slovesné útvary, přičemž pro mnohé z nich – především pro fámy a současné pověsti šířené v podobě varovných řetězových e-mailů (hoaxů) – představuje internet paradoxně daleko životaschopnější prostředí než ústní přenos, omezený nutností bezprostřední komunikace tváří v tvář. Podobně aktivně žijí na internetu i anekdoty a nejrůznější typy memorátů.

Vedle nových médií žije v současném světě stále aktivně i ústní přenos, tradiční forma transmise ústní slovesnosti. Podle údajů UNESCO totiž gramotnost lidské populace neustále klesá a v mnoha společnostech je tak ústní komunikace stále (nebo znovu) primárním způsobem komunikace. Slovesný folklor ale žije i v naší evropské, téměř stoprocentně gramotné a vysoce medializované společnosti. Dle folkloristy Dana Ben-Amose začíná být v současnosti ústní vyprávění příběhů opět masově vyhledávanou formou lidského uchopování skutečnosti, která v lecčems nahrazuje starší funkční, symbolické nebo biologické modely. Svoje folklorní formy si navíc vytváří každá sociální skupina identifikující se s nějakou formou vlastní tradice. Slovesným folklorem tak disponuje nejen naše česká společnost jako celek, ale specifický profesní folklor – anekdoty, pověsti a fámy – mají například i lékaři, právníci, policisté, studenti či informatici. Zvláštní formy folkloru tradují i etnické či sociální skupiny, subkultury a samozřejmě skupiny definované genderově a generačně.

V lidové kultuře našich předků představovaly hlavní slovesné folklorní žánry tradiční pohádky a pověsti, které byly vyprávěny v poměrně izolovaných vesnických komunitách a šířily se především po kupeckých stezkách nebo migrací kulturně odlišného obyvatelstva. Současné folklorní žánry oproti tomu nejsou vázány na specifické lokality a navzájem izolované kultury; šíří se napříč kulturami i společenskými segmenty, a to nejen pomocí tradičního ústního přenosu, ale i pomocí daleko rychlejších moderních médií. Naše otevřená globalizovaná společnost s velkým množstvím informačních kanálů a minimem kulturních a sociálních přehrad je proto pro folklor paradoxně možná ideálnějším životním prostředím než relativně statická lidová kultura minulosti.

Hlavními žánry současného slovesného folkloru jsou – vedle anekdot a vyprávění ze života – především dva základní moderní žánry, kterým je věnována i tato kniha. Jedná se o fámy a současné pověsti. Zatímco fámy, zvěsti neboli domněnky jsou fenoménem, který asi není třeba blíže představovat, neboť existuje od počátku lidstva (již staří Řekové hovořili o bohyni Fámě) a v současnosti díky moderním médiím jen získal větší sílu, současné pověsti jsou fenoménem poněkud specifickým.

Současné pověsti, někdy nazývané městské pověsti, moderní pověsti, městské legendy či městské mýty, jsou údajně skutečné příběhy, které jsou příliš dobré na to, aby byly ještě navíc pravdivé. Současné pověsti jsou obvykle vyprávěny jako příběh z každodenního života, který se stal legendárnímu, ale bohužel nedohledatelnému kamarádovi kamaráda. Současné pověsti jsou příběhy nepravdivé – v tom smyslu, že se nemohly přihodit všem těm desítkám až stovkám kamarádů kamarádů, rodinných známých, hospodských štamgastů a sestřenic kadeřnic našich kolegyň, kterým jsou tyto historky jejich vypravěči připisovány. Reálné jádro má jen absolutní minimum současných pověstí – realistické je obvykle pouze prostředí jejich děje, nikoli děj samotný. Současné pověsti se sice navenek tváří jako realistický příběh – čímž se liší od primárně fantastických pohádek – ale jejich hlavním smyslem není popsat nějakou událost, ale spíše předat nějaký stereotyp či kolektivní představu.

V současných pověstech proto nelze hledat nějakou pozitivistickou „pravdu“ ve smyslu odrazu reality, ale spíše pravdu symbolickou – pravdu pro jejich vypravěče a posluchače, pravdu konstruovanou sociální realitou.

Z odborného hlediska jsou současné pověsti realistická vyprávění ze současného prostředí, která jsou aktivní součástí aktuálního ústního podání a která vykazují variace. Většinou jsou konkrétně geograficky i časově lokalizovány a bývají vyprávěny s odkazem na údajného aktéra, kterým je obvykle osoba vzdálená od vypravěče přes jednoho či dva prostředníky. Jejich děj se obvykle odehrává v nepříliš vzdálené minulosti a lokalitě a svými vypravěči jsou tato vyprávění obvykle prezentována jako pravdivé příběhy. Některé současné pověsti svojí strukturou mnohdy směřují k pointě a v tomto ohledu jsou blízké anekdotám a humorkám, jiné jsou zase blízké fámám a tradičním démonologickými a místním pověstem. Od tradičního slovesného folkloru se současné pověsti odlišují především svou obsahovou stránkou. Díky své úzké vazbě na aktuální realitu odrážejí prakticky všechny prvky současného globálního životního stylu, od masově rozšířených technických vynálezů, jako jsou automobily, mikrovlnné trouby, osobní počítače a mobilní telefony, až k současným institucím typu městská hromadná doprava, prodejny rychlého občerstvení, supermarkety, house parties či aquaparky. Charakterizovat současné pověsti pouze jejich obsahovou stránkou ovšem nelze – jejími hrdiny jsou stejně jako u tradičních pověstí primárně lidé a jejich sociální vztahy. Z velkého množství témat současných pověstí patří k nejrozšířenějším tři základní tematické okruhy: příběhy o nečekaných kontaminacích v jídle, lidském těle či jiném prostředí, varovné pověsti spojené s nejrůznějšími formami kriminality a velký korpus humorných vyprávění, obvykle spojených s úrazy a potenciálně trapnými situacemi. V současných pověstech a fámách se ale setkáme i s amorálními nadnárodními korporacemi schopnými pro zisk udělat cokoli, dekadentními boháči prodlužujícími svůj nepřirozeně dlouhý život krví a orgány unesených dětí a „zákeřnými cizinci“ – přistěhovalci a příslušníky etnických menšin toužícími pouze zneužívat majoritní společnost, popřípadě jí přímo škodit. Velmi typické jsou i pověsti o hrůzách, které skýtají některé novinky moderní techniky – nejtypičtěji asi automobily, ale i mikrovlnné trouby, počítače a mobilní telefony. To, co je nové, nezvyklé a nestandardní, je pro moderní folklor vždy potenciálně podezřelé. Některé současné pověsti odrážejí starobylá „věčná“ témata, která nalezneme už v archaických pověstech a legendách – návrat ze záhrobí (tajemná stopařka, oživený mrtvý), krádeže dětí nějakou zlovolnou, obvykle etnicky či nábožensky definovanou skupinou (Židé, Cikáni), strach z přepadení a fyzického násilí nebo symbolické soupeření mezi muži a ženami, profesemi či generacemi. Velká většina současných pověstí není vlastně ničím jiným než moderními bajkami – jednoduchými příběhy, které na konkrétních příkladech ukazují, kam vedou nesprávné modely chování. K tomu, aby se současné pověsti mohly aktivně šířit ve společnosti, musí obsahovat trojici základních prvků – emotivní a zábavný příběh (většinou strašidelný, nechutný nebo humorný), zasazení do reálného světa (a s tím spjatou uvěřitelnost) a skryté poselství (obvykle v podobě morality nebo kulturního stereotypu). Současné pověsti často pracují se sociálními tabu, odrážejí obavy dané společnosti a přizpůsobují se kulturám, ve kterých jsou vyprávěny. Současné pověsti jsou moderní mytologií naší globalizované civilizace, odrážející sociální normy naší společnosti a skryté obavy a strachy člověka 21. století.

Moderní folklor je výrazným inspiračním zdrojem i pro současné elitní umění, ale sám z něj příliš nečerpá – daleko významnějším zdrojem témat a motivů je pro něj populární a masová kultura, především film. Uměleckému zpracování současných pověstí výrazně napomáhá i fakt, že jejich relativně realistické syžety jsou mnohdy bizarní a dobře vypointované. Obousměrnému toku témat a motivů mezi folklorem, populární a masovou kulturou a částečně i kulturou uměleckou napomáhá i současná pluralita médií – zatímco naši předkové měli vedle ústní slovesnosti k dispozici maximálně kramářské písně a knížky lidového čtení, v současnosti existuje bezpočet vyspělých forem moderní mediální komunikace. Výrazný vliv na vypravěčský styl současných pověstí má obecná estetika soudobé vizuální a klipové kultury – moderní folklor bývá velmi stručný (často v podobě pouhých dvou tří vět) a plný rychlých „střihů“. Současné pověsti a fámy jsou obvykle vyprávěny v rámci chvatné, každodenní konverzace při práci, v restauraci, v autě, během telefonování nebo v MHD v podobě pouhých střípků a útržků syžetů. Tradiční pohádky a pověsti bývaly oproti tomu vyprávěny v klasických vypravěčských situacích – během delších posezení, která umožňovala i vyprávění rozvinutějších příběhů. Někteří odborníci proto tvrdí, že tradiční folklor byl na rozdíl od toho současného více založen na audiokultuře, kultuře poslechu, a tradiční vyprávění byla proto delší a propracovanější. Současný folklor také nelze konceptualizovat jako vyprávění spjatá s nějakým konkrétním regionem – velká většina současných pověstí je přes svoji konkrétnost i definovaného aktéra rozšířena doslova po celém světě. Globální transmisi současných pověstí a fám napomáhá nejen pro folklor tradiční ústní přenos, ale i neorální média – především tisk, televize a v posledních letech velmi výrazně i internet. Současné pověsti jsou tak typickým fenoménem postmoderní globalizované společnosti. Podobně jako tradiční pověsti jsou i současné pověsti většinou pouhou dovednou rekombinací předem existujících narativních prvků. Ale i přes relativní stereotypnost věří jejich pravdivosti po celém světě stovky a tisíce lidí. Hlavní roli v tom, že jsou současné pověsti považovány za pravdivé, hraje trojice základních faktorů, které můžeme nazvat heuristický, kulturní a psychologický. Prvním faktorem je bezmyšlenkovité spoléhání posluchače na důvěryhodnost a autoritu zdroje (blízký přítel, rodinný příslušník, kolega či jiná autorita, ale i věrohodné médium). Druhým je podvědomé ztotožnění posluchače se symbolickou výpovědí pověsti, vycházející ze sociálního a kulturního milieu dané společnosti. Třetím je pak individuální emocionální podlehnutí estetickému vlivu daného vyprávění, které nás přesvědčí, že se to „doopravdy mohlo stát“. Koneckonců, největší síla současných pověstí je právě v jejich falešné věrohodnosti – jejich děj vždy působí dojmem, že se někdy – minimálně jednou – prostě musel stát.

Faktu, že stále více lidí věří současným pověstem a fámám, nahrává i informační zahlcenost moderní společnosti. V postmoderní době tak sice máme k dispozici velké množství médií a informačních kanálů, ale díky dnešní názorové pluralitě již bohužel nemáme adekvátní modely, jak s tak obrovským množstvím informací, kterým nás denně zahlcují, vlastně správně zacházet. Situaci ještě ztěžuje dnešní mediální praxe, ve které se čím dál více stírají rozdíly mezi objektivním zpravodajstvím, zábavou a reklamou (nejmarkantněji asi v tištěných médiích, ale i v médiích vizuálních, kde dnes běžně figurují metody typu product placement). Dnešní člověk potom nedokáže z obrovského množství informací vybrat ty, které mají nějakou hodnotu, stále obtížněji se v nich orientuje a nezbývá mu než slepě spoléhat na autoritu nějakého zdroje – důvěryhodného známého (stalo se to kamarádovi kamaráda) či seriózních médií (bylo to v novinách). Lidé se tak při vyprávění pověstí spoléhají spíše na předvědění a myšlenkové stereotypy než na individuální kritické myšlení. Přestože se většina z nás zaštiťuje pravidly západní etiky, která zdůrazňuje individualismus, z pohledu výzkumu současných pověstí jsme spíše davovými bytostmi, které daleko více než vlastnímu kritickému úsudku slepě věří autoritě zdroje, médiím nebo přátelům.

V tradiční společnosti, které dominovala bezprostřední ústní komunikace, byl hlavním zdrojem informací o povaze světa folklor a lidé následovali sociální modely, které jim prezentoval. I moderní pověsti a fámy se snaží takové sociální modely šířit, ale díky dnešní pluralitě již nemohou vytvořit tak koherentní vizi světa jako tradiční folklor. Proto neustále vznikají nové fámy a pověsti, které postupně slábnou a zanikají, protože se – narozdíl od tradičních folklorních vyprávění – nedokáží v sociální komunikaci udržet delší dobu. Vedle pozitivní role předávání sociálních norem byl tradiční slovesný folklor i mocným nástrojem sociální kontroly, který trestal každé odchýlení od normy. Tuto disciplinační roli slovesného folkloru částečně převzaly i moderní pověsti a fámy, které často obsahují společensky neaktuální etnické, náboženské, sociální a genderové stereotypy, které mohou vést nejen k šíření nepravdivých informací a polopravd, ale v extrémních případech i k projevům davové hysterie a násilnostem. Současný folklor má ale i další společenské funkce. Vyprávění folklorních příběhů utvrzuje sociální vztahy a slouží jako významný kanál předávání osobních či neoficiálních informací. Pověsti a fámy mohou sloužit k zvýšení společenského statutu a atraktivity vypravěče nebo k předávání důležitých morálních soudů a sociálních norem. V extrémních případech mohou pověsti a fámy hrát i výraznou disciplinační úlohu a stát se efektivním nástrojem kontroly sociálních skupin – od dětí přes konzumenty určitých výrobků až ke všem občanům nějakého státu. V postmoderním věku pádu velkých příběhů, názorové plurality a souvisejícího informačního chaosu se tak pověstem a fámám paradoxně daří daleko lépe než dříve.

I z těchto důvodů je výzkum současného folkloru pro postmoderní společnost tak důležitý. Folklorní vyprávění nesbírali jen dávní milovníci starožitností či obrozenci toužící ukázat na lidových vyprávěních velikost národní kultury. Jsou sbírány i dnes – možná daleko častěji a intenzivněji než dříve. Moderní slovesný folklor totiž poskytuje cenná data nejen folkloristům a etnologům, ale i sociologům, psychologům a antropologům, tedy všem odborníkům zabývajícím se studiem soudobé společnosti. Folklorní vyprávění jsou totiž nesmírně zajímavým pramenem pro hlubší poznání podvědomých kolektivních struktur naší společnosti. Písemné archivní dokumenty zkoumané klasickou historiografií totiž většinou napsal někdo, kdo hájil svůj osobní zájem či zájem nějaké partikulární skupiny. Výzkum osobních vzpomínek (oral history) zase často nedisponuje adekvátní metodologií umožňující odlišit pravdivé vyprávění od fikce. Metody tradiční sociologie jako dotazníky či nejrůznější ankety často nejsou schopny dostatečně filtrovat vědomou selekci odpovědí respondentů, kteří racionálně odpovídají v určitém situačním kontextu. Umělecká díla jsou zpravidla příliš individuální na to, aby adekvátně vypovídala o naší společnosti – vždy jsou spíše výpovědí svého tvůrce, než společnosti jako celku. Folklor ale tím, že je anonymní, kolektivní a lidé se s jeho výpověďmi většinou na vědomé úrovni osobně příliš neztotožňují, vypovídá o daleko širším segmentu naší společnosti a je proto ideálním zdrojem dat. Struktura a především proces transmise moderních folklorních forem jsou zase zajímavým výzkumným polem pro mediální a kulturální studia.

Teorií vysvětlujících moderní folklor je – vedle tradičních folkloristických, které zdůrazňují věčnou touhu po příběhu a antropologickou univerzalitu základních vypravěčských témat a motivů – celá řada. Od psychoanalytických, zabývajících se rolí smrti a sexu ve folkloru (které obvykle stojí velmi blízko sebe), přes sociologické, které oblibu současných pověstí vysvětlují jako reakci společnosti na nové, netypické a nestandardní fenomény, až po sociobiologické a memetické, podle kterých vyprávění těchto příběhů zvyšuje náš sociální status, přičemž není ničím jiným než šířením memů – kulturní varianty genů. Současné pověsti a fámy se podle memetiků sice ústním i mediálním šířením částečně mění a přizpůsobují se společnosti a kultuře, kde jsou aktuálně vyprávěny, ale pouze proto, aby si podobně jako geny uchovaly svoji základní strukturu a mohly se nerušeně šířit dál.

Současné pověsti a fámy mají v naší kultuře zcela unikátní pozici. Jsou jakýmsi postmoderním průsečíkem, ve kterém se pomocí vyprávění zdánlivě pravdivých příběhů snažíme propojit nudnou každodennost a svět mýtické fantazie. Při naslouchání pověstem a fámám se pohybujeme na tenké hranici mezi realitou a imaginací, kde jsou rozdíly mezi vlastním a cizím zážitkem, viděným a slyšeným a faktem a výmyslem mimořádně rozostřené a nejasné. Současné pověsti jsou příběhy, které tisícerými způsoby ruší primitivní binární opozice skutečného a neskutečného a pravdy a lži – a právě pro tuto svou poetičnost jsou tak oblíbené. Současné pověsti a fámy – napůl relikt z dávné minulosti ústní komunikace, napůl vitální fenomén věku internetu – jsou nesmírně zajímavým kulturním metatextem komentujícím naší sociální realitu.

POZNÁMKA AUTORA

Bezprostředně po dokončení knihy Černá sanitka a jiné děsivé příběhy. Současné pověsti a fámy v České republice jsem se domníval, že její hlavní úkol – představit českým čtenářům fenomén výzkumu soudobého slovesného folkloru, který ve světě probíhá již přes dvacet let – je již splněn.

Moje kniha prostřednictvím deseti kapitol zmapovala hlavní tematické okruhy současných pověstí a fám, které u nás patří k nejrozšířenějším. Tyto kapitoly, které mají paralely ve většině světových sbírek současných pověstí a fám, jsem doplnil trojicí poněkud specifických kapitol, na kterých jsem chtěl ukázat tematickou šíři moderního slovesného folkloru. Jednu kapitolu, nazvanou Na základce a dětském táboře, jsem proto věnoval dětským strašidelným vyprávěním. Chtěl jsem upozornit na to, že vedle globálně rozšířených současných pověstí a fám existuje v naší společnosti další zajímavá a velice vitální narativní tradice, se kterou se setkal téměř každý z nás, ale která je – stejně jako většina slovesného folkloru – humanitními a sociálními vědci, ale i pedagogy či umělci téměř ignorována. V další kapitole Zákeřní cizinci (a částečně i v kapitole Nečekané přísady) jsem sebral ukázky nejrozšířenějších domácích pověstí a fám s xenofobním a rasistickým podtextem. Mým záměrem zde bylo představit moderní folklor jako potenciální pole výzkumu pro sociology, antropology a sociální psychology, kteří se zajímají o kolektivní předávání xenofobních a rasistických stereotypů, představ a projekcí. Třetí kapitola Pro pamětníky načrtla základní kontury specificky domácí vrstvy pověstí rozšířených v době normalizace, které zajímavým způsobem komentovaly dobovou sociální realitu.

Po vydání knihy jsem se domníval, že k tématu českých moderních pověstí a fám není třeba již nic výraznějšího dodávat. Měl jsem sice k dispozici poměrně značný soubor čítající přes 150 dalších pověstí a fám, které jsem nasbíral již v průběhu psaní, ale byl jsem toho názoru, že není bezpodmínečně nutné je publikovat. Vřelé přijetí mojí knihy čtenáři mne ale donutilo tento názor poněkud revidovat. Svoji knihu jsem totiž původně koncipoval jako populárně vědecké dílo určené především odborníkům a zasvěcené veřejnosti, jehož cílem bylo seznámit čtenáře s problematikou moderní slovesné folkloristiky a srovnat mnou nasbíraný český narativní materiál s globálním repertoárem. Proto jsem Černou sanitku doplnil poznámkovým aparátem, seznamem informátorů, poměrně obsáhlou bibliografií a především komentáři k jednotlivým pověstem a tematickým celkům, které v zahraničních sbírkách popularizujících urban legends obvykle chybí. Zdá se ale, že jsem českého čtenáře a jeho zájem o naučnou literaturu tohoto druhu silně podcenil. Záplava e-mailů a dopisů s dalšími pověstmi a fámami, žádající o jejich zařazení do folkloristického kontextu nebo jejich vyvrácení jako pravdivého příběhu mne přesvědčila, že tematika českých moderních pověstí není ještě zdaleka vyčerpána. Zjistil jsem také, že velké množství příběhů, které jsem původně považoval za okrajové nebo nevýznamné, jsou v naší populaci rozšířeny daleko výrazněji. Díky svým čtenářům jsem se tak mohl seznámit s celou řadou mezinárodně známých příběhů, o kterých jsem se domníval, že nemají domácí paralely, nebo naopak se zcela unikátními pověstmi, které nejsou jinde ve světě známé. Velký zájem čtenářů spojený s pozitivními ohlasy mojí knihy v odborném i společenském tisku mne tedy nakonec přesvědčily, že vydat se na druhou cestu za tajemstvím českého moderního folkloru by nemuselo být vůbec na škodu.

Černá sanitka: Druhá žeň je podobně jako její předchůdkyně komentovanou sbírkou současného českého slovesného folkloru. Přináší komentovaný výběr 174 vyprávění nasbíraných na území celé České republiky v letech 2004–2007 od 164 informátorů prostřednictvím folkloristického terénního sběru a elektronické i běžné korespondence, rozdělených do třinácti tematických kapitol. Největší prostor je – podobně jako v první knize – věnován aktuální vrstvě českého moderního folkloru, která je živá v současné ústní tradici na území celé naší republiky. Hlavní pozornost je věnována současným pověstem a fámám. Podobně jako v první knize je jedna kapitola věnována světu dětských strašidelných vyprávění, jednomu z nejvitálnějších, ale generačně zcela specifických folklorních žánrů dneška. Daleko větší prostor jsem tentokrát věnoval i pověstem a fámám z období vlády komunistického režimu v letech 1948–1989, které jsou svojí tematikou a motivikou značně specifické a pro mezinárodní srovnávací výzkum moderního folkloru velmi zajímavé. Vedle největšího počtu vyprávění z období normalizace 70. a 80. let 20. století jsem se věnoval i některým naracím z 50. a především 60. let, které ve srovnání s vyprávěními pozdějšího data vykazují větší mezinárodní paralely. Další a zcela nová kapitola je věnována českým pověstem a fámám z období druhé světové války, které jsou v celosvětovém měřítku zcela unikátní a poskytují nám zajímavý vhled do kolektivní mentality Protektorátu. V těchto dvou kapitolách jsem se snažil poukázat na to, že ač jsou výtvory slovesného folkloru obecně vnímány jako efemérní a rychle se vytrácející fenomény, mohou mít značnou výpovědní hodnotu pro kolektivní mentalitu určité společnosti, kterou je tak možné zkoumat nejen v přímém přenosu, ale i v poměrně značné historické retrospektivě. Další dvě kapitoly, které nemají paralelu v první knize, jsou věnovány fámám a pověstem o určitých výrobcích, spojených se světem obchodu, a pověstem a fámám o slavných lidech a celebritách. Většina z těchto vyprávění má mezinárodní paralely, na rozdíl od komunistického a válečného folkloru jsou velice aktuální a mohou poskytnout zajímavá data pro marketingová, mediální a komunikační studia.

Folklorní vyprávění jsou v knize analyzována především z úhlu pohledu současné mezinárodní slovesné folkloristiky; vedle typové a tematické klasifikace narací jsem se věnoval především jejich transmisi v naší společnosti, procesu variace a mezinárodním paralelám, včetně otázky jejich globální distribuce a potenciálního původu. Ze 174 vyprávění uveřejněných v knize je celkem 72 verzemi mezinárodně rozšířených typů; dalších 30 je vzdálenějšími paralelami globálně známých narací nebo obsahuje mezinárodně rozšířené motivy. S cílem poskytnout čtenářům co nejširší a nejsvobodnější možnost pohledu na moderní folklor jsem se snažil, pokud to bylo možné, ukázat interpretace a analýzy nasbíraného narativního materiálu i z pohledu dalších disciplín, především psychoanalýzy, sociologie, kulturálních studií, etnologie a kulturní antropologie. Folkloristika totiž již na konci 19. století zjistila, že folklorní výtvory není možné zkoumat izolovaně jako pouhé texty vytržené z jejich kulturního kontextu a dobové sociální reality. Mezi folklorem a dalšími autonomními vrstvami lidské kultury probíhá neustálé prolínání témat, motivů i celých syžetů. Problematice této výměny informací jsem se snažil věnovat nejen na pomezí folkloru a elitní, umělecké kultury, jak bylo ve starších studiích zvykem, ale soustředil jsem se i na vztahy a vzájemné prolínání mezi folklorem a populární a masovou kulturou, která hraje v dnešní společnosti daleko významnější roli než kultura umělecká. Z těchto důvodů uvádím ve svých komentářích i poměrně značné množství příkladů z oblasti populární filmové produkce, oddechové literatury a komiksu, které představují nejen významný inspirační zdroj pro současný folklor, ale jsou samy o sobě často ukázkami moderních forem folklorismu. Podobným folklorismem – tedy sekundárním uměleckým využitím folkloru – byly koneckonců i Staré pověsti české a veškerá literatura čerpající z bohaté studnice tradičních pohádek a pověstí. Jelikož současné pověsti a fámy odrážejí obavy a stereotypy naší společnosti jako celku, jejich komparativní výzkum musí zohledňovat i veškeré další vrstvy kultury. Ze stejných důvodů jsem se věnoval i velmi aktuální otázce vztahu současného slovesného folkloru a médií, především denního tisku a internetu, který modernímu folkloru umožňuje jediným kliknutím tlačítka ve vteřině překonat vzdálenost, která trvala tradičním folklorním příběhům roky nebo dokonce staletí.

Pevně věřím, že i tato kniha si najde své čtenáře mezi odbornou i laickou veřejností a znovu jí ukáže, že kolektivní homo narrans stále žije.

V Praze 11. září 2007

ZNÁTE NĚJAKÉ PODOBNÉ PŘÍBĚHY?

Pokud jste slyšeli nějaký příběh, který by mohl být potenciální současnou pověstí nebo fámou, popřípadě si pamatujete nějaké strašidelné vyprávění ze svého dětství, budu velmi rád, pokud mi je zašlete. Váš příběh přispěje nejen k podrobnému vědeckému zmapování současného českého slovesného folkloru, ale bude moci být – s vaším souhlasem – časem zveřejněn na veřejně přístupné internetové stránce, katalogizující moderní český folklor. Budu vám velmi vděčný nejen za nové příběhy, historky, fámy a dětské „horory“, ale i za varianty a verze vyprávění uveřejněných v obou mých knihách, včetně zcela identicky znějících verzí stejných příběhů. Velmi mi pomůže, pokud k vaší historce doplníte i přibližný odhad, kdy, kde a od koho jste ji slyšeli, a připojíte i anonymní údaje o vás jako zdroji informací, podobně jako je tomu v této knize v Seznamu informátorů. Vedle aktuálních pověstí a fám mne zajímají především vyprávění z druhé světové války (především ta o Pérákovi) a období nadvlády komunistického režimu a dětská strašidelná vyprávění – „horory“.

Jak ale rozeznat současnou pověst od vyprávění nějaké skutečné příhody ze života? Jak poznat, že vás vaši známí tahají za nos (i když za to s největší pravděpodobností nemohou, někdo předtím zřejmě tahal za nos i je, jen si to neuvědomili)? Pokud necháme stranou precizní odborné definice, dobré vodítko vám může poskytnout jednak fakt, že jde o příběh, který jste již slyšeli několikrát z více zdrojů, jednak následující charakteristiky. Typická pověst obsahuje alespoň dva z těchto základních rysů:

1) Aktér příběhu je definován velmi vágně – kamarád kamaráda, známý známého, tetička kamarádova spolužáka ze základní školy apod. Popřípadě je jako zdroj informací uvedeno neurčité bylo to v novinách, viděl jsem to v TV v nějakém dokumentu, atd.

2) Vypravěč neopomene zdůraznit, že je daný příběh skutečný (obvykle na začátku nebo na konci).

3) Historka obsahuje nějaké varování, poučení nebo moralitu. Hrdina, který poruší nějaké pravidlo, je vždy v příběhu potrestán.

4) Příběh má v samotném závěru výraznou pointu, podobně jako anekdota. Díky ní se posluchač dozví něco, co předtím nevěděl (stopař měl v kufříku ukrytý vražedný nástroj, vrah byl celou dobu schovaný v místnosti, v banánovníku byli ukrytí jedovatí pavouci).

Další informace můžete nalézt na internetové adrese www.cernasanitka.cz. Vaše příběhy, včetně jakýchkoli otázek či dotazů, prosím zasílejte na následující adresy:

povesti@seznam.cz
PhDr. Petr Janeček
Ústav etnologie
Filozofická fakulta Univerzity Karlovy
Celetná 20
116 42 Praha 1

1.
MANIAK V METRU

V Praze řádil – a prý pořád řádí – maniak, který shazuje nevinné oběti pod vlak metra. Útočí jenom v době, kdy je na nástupišti velké množství lidí. Vždycky si prý vyhlédne někoho, kdo stojí na nástupišti blízko kolejiště, a pak počká, až začne vlak metra vjíždět do stanice. V tom okamžiku rychle vyběhne, prudce shodí nic netušící oběť pod metro (ta v té rychlosti už nestihne nic udělat), bleskurychle se otočí a zmizí v davu. Lidé jsou prý vždycky tak šokovaní, že se maniakovi pokaždé podaří nepozorovaně uniknout. Policie ho proto stále nemůže dopadnout. Říkala mi to známá mojí matky, co pracuje u soudu.

Zákeřný maniak řádící v podzemní dráze je jedním z nejtypičtějších zločinců moderního folkloru. Pověsti o něm se vyskytují prakticky ve všech evropských městech, které disponují podzemní dráhou. Zřejmě nejprozkoumanějším „prototypem“ této pověsti je známý londýnský Maniac on the Undergound z 80. let 20. století, jeden ze série fantastických sériových vrahů, „městských maniaků“, které analyzoval britský folklorista Michael Goss. Pověsti o těchto zločincích se ale v posledních desetiletích periodicky objevují i v USA. Přesto, že tito fantastičtí maniaci mají mít údajně na svědomí desítky obětí, žádná zpráva o nich se nikdy neobjevila v tisku ani dalších seriózních médiích. Žádná bezpečnostní složka také nikdy nevydala prohlášení varující před jejich útoky – jednoduše proto, že tito zločinci jsou zcela fiktivní. Rodí se z momentálních fám a klepů, které jsou obvykle vyvolány nějakým skutečným neštěstím nebo sebevraždou v podzemní dráze. Kolektivní hysterie, často vyvolaná paranoidní reakcí na vyhýbavá prohlášení policie a dementi seriózních médií (která jsou lidem obvykle a priori podezřelá), spolu se spekulacemi bulváru vytvoří pověst o zákeřném nepolapitelném zločinci.

Zatímco spouštěcí mechanismus této pověsti je obvykle známý, fakt, že se toto vyprávění nebývale rozšíří, bývá obvykle podpořen nějakým sekundárním napětím ve společnosti. Kriminální pověst tohoto typu se tak většinou šíří v období společenského neklidu, ať už jde o ekonomickou krizi, vojenský konflikt nebo hrozbu teroristických útoků. Zneklidněná společnost totiž nachází v generování takovýchto nesmyslných pověstí jakýsi psychologický ventil, který slouží k tomu, aby se „odreagovala“ a zapomněla na své skutečné problémy. Tato sociálně-psychologická funkce moderního folkloru je poměrně dobře prozkoumána a může být potenciálně i nebezpečná – vedle generování příběhů o fiktivních maniacích totiž může často ústit i ve vytváření jiných typů pověstí, které jsou obvykle namířeny proti nějaké etnické, náboženské nebo sociální menšině. Typickým příkladem mohou být xenofobní fámy a pověsti o nejrůznějších zlých skutcích a zločinech Židů, které známe již ze středověku a které díky davové psychóze často vyústily v násilnosti a pogromy. Pověsti o velkoměstských maniacích jsou na druhou stranu spíše neškodné, neboť neukazují na konkrétního obětního beránka, na kterém by se mohla zloba davu ventilovat. Slouží vlastně jako katartický únik do říše fantazie před nástrahami reálného života.

Tyto pověsti jsou dnes již běžnou součástí každodennosti moderní velkoměstské společnosti, žijící v neustálém stresu a deprivaci. Únikem ze šedivého stereotypu normalizace 20. století do fantastického světa fám, pověstí a klepů je pak zřejmě i naše varianta pověsti o maniakovi z pražské podzemní dráhy, která byla poprvé zaznamenána již na konci 70. let 20. století. Některé její pozdější varianty z období po roce 1989 hovořily dokonce o skupině maniaků, která byla někdy definována sociálně (zlatá mládež), nebo, což je pro moderní folklor typičtější, etnicky (Romové, Ukrajinci, Rusové). Na nejnovější verze této celoevropské pověsti měl zřejmě jistý vliv i maďarský film Kontroll (Revizoři) z roku 2003, který s motivem maniaka z podzemní dráhy explicitně pracuje. Postavu šíleného vraha srážejícího lidi pod vlak metra nalezneme ale například i v románové sérii amerického spisovatele hororů Stephena Kinga The Dark Tower (Temná věž), kde je oním zločincem – personifikací Smrti – sériový vrah Jack Mort z Manhattanu 70. let. Tuto pověst udržují při životě i psychologické příčiny, vycházející z nepříjemného pocitu, který zažívá téměř každý cestující při pohledu na nezabezpečené kolejiště podzemní dráhy.

V nedávné době došlo k ojedinělému incidentu, který svojí povahou vzdáleně připomněl zločiny fiktivních maniaků známé z moderního folkloru a populární kultury. 17. září 2007 devětadvacetiletý Rakušan pod vlivem drog zaútočil na cestující na nástupišti stanice vídeňského metra Reumannplatz. Incident si vyžádal tři zraněné osoby shozené do kolejiště. K vážnějším zraněním nedošlo, neboť dozorce stanice, který si dění všiml na monitoru, vlak jedoucí do stanice včas zastavil pomocí nouzové brzdy. Na rozdíl od smyšleného maniaka byl pachatel ihned zadržen a eskortován policií. Vědomé napodobování postav nebo dějů známých z fám a pověstí je moderní folkloristikou nazýváno jako proces ostenze a právě ona byla možná motivem pro tento zcela ojedinělý čin duševně nevyrovnaného člověka.

Varovná vyprávění o maniacích, jako je ten z metra, a jiných nebezpečích číhajících v naší moderní civilizaci jsou jedním z nejrozšířenějších typů současných pověstí vůbec. Podobně jako v tradiční mytologii a folkloru nebývá nebezpečí popisované pověstmi abstraktní, ale bývá velmi často konkrétně personifikováno do podoby nějaké mytické postavy. Protože je folklor kolektivním statkem, na kterém participuje velké množství vypravěčů a posluchačů, musí být folklorní vyprávění vždy jasná, stručná a srozumitelná. Sociální komentáře, návody k chování ve společnosti a prezentace sociálních norem jsou proto v moderním folkloru vždy explicitně vyjádřeny tak, aby je dokázal pochopit každý člen společnosti. Tou nejlepší cestou ke srozumitelnosti bývá personifikace a antropomorfizace. V tradičním folkloru byl tak strach z vody personifikován do postavy vodníka, strach z nočního lesa do divého muže, strach z pobytu v podzemních prostorách do permoníků a trpaslíků – a strach z vlastní sexuality do pověstí o luzných vílách a rusalkách. Moderní Maniak v metru je tak jen logickým pokračováním tradičních démonů minulosti, který ztělesňuje náš strach z anonymity městského davu a nejistotu z pobytu v nepřirozených prostorách podzemní dráhy. Moderní démoni – ztělesnění do podob realistických vrahů, maniaků a sexuálních pervertů – jsou ale v lecčems děsivější, než byli tradiční démoni minulosti. Vodník, divý muž nebo permoník ztělesňovali odlišnou, nadpřirozenou součást reality, svět ne-lidí, který byl odvrácenou podobou klidného světa obydleného obyčejnými lidmi.

Zatímco v lidském světě tradiční vesnice platily sociální normy, v anti-světě démonů, který končil za jejími hranicemi, bylo vše obrácené. Svět chaosu, ve kterém žili démoni, byl tak zrcadlovou podobou světa lidí, včetně podoby bytostí jej obývajících a sociálních norem v něm panujících – násilnickým, krutým a iracionálním světem naruby, říší rozpadlých sociálních norem.

V tradičních pověstech a legendách narazíme na tuto opozici světa lidí a světa démonů velmi často. Je vyjadřována těmi nejjednoduššími lidovými prostředky. Tak například divé ženy v českých a moravských pověstech často hovoří obráceně (např. když něco chtějí, říkají: nedávejte mi to), když skočí do vody vodník, kola na hladině se začínají tvořit obráceně. Tato představa opozice světa lidí a světa démonů (obrů, strašidel, nadpřirozených bytostí) je velice stará. Nacházíme ji již v severské mytologii, která zcela jasně rozlišuje Midgard (Střední svět, tj. svět lidí) a Útgard (Vnější svět obývaný démony). Tento koncept Midgardu – světa obývaného lidmi – využil i spisovatel J. R. R. Tolkien ve svém konceptu Středozemě. Největší napětí ve folklorních vyprávěních vzniká v situaci, kdy se oba světy, Midgard a Útgard, svět lidí a svět démonů, nějakým způsobem prolnou a setkají. V tomto neočekávaném kontaktu přirozeného s nadpřirozeným leží základ estetického a emocionálního účinku tradičních démonologických pověstí, ve kterých dojde k setkání obyčejného člověka s nějakou démonickou bytostí. Toto setkání bývá velmi dramatické a obvykle končí špatně, pokud ovšem člověk na svoji záchranu nepoužije osvědčené magické prostředky. Většina pověstí hovoří o náhodném – většinou nočním setkání. Daleko nebezpečnější je ale dlouhodobější a intenzivnější kontakt s démonickou bytostí, jako je sexuální styk nebo sňatek. Dle tradičních pohádek a pověstí končí takové kontakty světa lidí a démonů (víl, elfů) bez výjimky tragicky. Tyto dva světy by proto měly za všech okolností zůstat co nejvíce odděleny.

Z emocionálního účinku liminální, přechodové fáze těchto dvou světů čerpá svůj estetický náboj i moderní pověst o maniakovi z metra. Na rozdíl od tradičních pověstí, kde k setkání s nadpřirozenou bytostí dochází většinou za specifických a ovlivnitelných okolností (nejčastěji v noci), jsou moderní pověsti děsivější v tom, že k setkání s démonem může dojít prakticky kdykoli – za bílého dne, uprostřed davu lidí, při každodenní cestě z práce. Zatímco vodníkovi či hejkalovi se můžeme vyhnout tím, že prostě nepůjdeme v noci tam, kde se údajně vyskytují, modernímu maniakovi, který se může skrývat za laskavou tváří našeho každodenního spolucestujícího, se vyhnout nemůžeme, protože jej nepoznáme. Moderní démoni velkoměsta jsou anonymní, geniálně vynalézaví a nepolapitelní. Neplatí na ně žádné magické praktiky jako na démony minulosti a je proti nim bezmocná policie i státní moc. Noví démoni velkoměsta se totiž rodí z anonymního davu, podezřívavého pohledu spolucestujícího v metru a našich skrytých strachů a obav. Moderní démoni nežijí v nějakém nadpřirozeném světě tam venku, ale jsou jedněmi z nás.

2.
TRIK SE ŽILETKOU

V našem městě se v 90. letech tradovalo, že je velmi nebezpečné přibližovat se k určitým druhům zlodějů na méně než deset metrů. Oni se prý totiž naučili schovávat v ústech polovinu žiletky a v případě potřeby ji prudce plivnout přímo na váš ohryzek či hrtan! Ocelové ostří pak okamžitě prořízne vaše hrdlo a vy se udusíte vlastní krví.

Dodnes nevím, zda tehdy šlo o reálnou hrozbu, nebo jen o nějakou fámu.

Typická současná fáma o bizarních způsobech útoků fiktivních zločinců. Žiletka patří k nejčastějším zbraním násilníků a lupičů moderního folkloru a v pověstech se s ní setkáváme daleko častěji než s jinými typy zbraní. Obecně je vůbec zajímavé, že fantastičtí kriminálníci nikdy nepoužívají nože nebo střelné zbraně, ale téměř bez výjimky zbraně poněkud exotické – žiletky, škrtící struny, injekční stříkačky s jedem, spreje naplněné kyselinou, motorové pily nebo baseballové pálky. Estetika moderních pověstí totiž vychází spíše z populární kultury – ze sledování filmových thrillerů a četby detektivních románů – než z reality skutečných zločinů. Vznik této české pověsti zřejmě ovlivnil americký film Pevnost Apačů v Bronxu (Fort Apache the Bronx) z roku 1981, který byl u nás v 80. letech promítán v televizi a kinech. Jedna z postav, prostitutka ztělesněná Pam Grierovou, v něm zabíjela muže podobným způsobem. Žiletky sice takto bizarně neplivala, ale v objetí vystrčila schovanou žiletku z úst a podřízla s ní nebohému zákazníkovi hrdlo. Podobná fáma o prostitutkách používajících žiletky k zákeřným útokům na zákazníky kolovala během války ve Vietnamu mezi americkými vojáky. Tato fáma hovořila o vietnamských ženách tajně sloužících Vietkongu, které pronikly do blízkosti amerických jednotek v přestrojení za prostitutky. Do vagin si vkládaly ostré žiletky, kterými nic netušícím vojákům způsobovaly při pohlavním styku nepříjemná zranění. Tyto fámy mají dle amerických folkloristů původ v tradiční asijské literatuře – podobné příběhy nalezneme ve starých čínských, ale především japonských textech, kde vystupují kunoiči – nindžové ženského pohlaví. Ty se často přestrojovaly za prostitutky a pomocí rafinovaných nástrah – otrávených jehlic ve vlasech, vějířů či ne-kote (otrávených drápů na prstech) – zabíjely své zákazníky. Podle pověstí si ale také vkládaly do vagin válcovitá ozubená zařízení, kterými pak zabíjely své nepřátele. Mezi americké vojáky se tyto děsivé fámy pravděpodobně rozšířily díky místním prostitutkám, které tak strašily své stálé zákazníky, aby nepřešli ke konkurenci. Dalším zdrojem může být záměrné šíření fám ze strany americké vojenské policie, která chtěla tímto způsobem zamezit nadměrnému styku vojáků s prostitutkami.

Fámy o ukrývání žiletek v ústech byly u nás v minulosti poměrně rozšířené a mohou mít částečně pravdivý základ – to se ale zcela určitě netýká bizarního způsobu útoku popsaného v našem příběhu. Podříznout někomu hrdlo pouhým vyplivnutím žiletky (navíc na několik metrů!) je totiž výkon, kterého by nebyl schopen ani ten nejlepší eskamotér.

Podobné fámy o útocích žiletkami jsou oblíbené v sousedním Polsku. Skinheadi vyzbrojení žiletkami tam údajně přepadávají malé školáky a pořezávají jim obličeje a hrdla. V jiných verzích stejné fámy se násilníci s žiletkami školáků ptají, jaký používají sešit na hodiny náboženství. Pokud odpoví, že linkovaný, vyřežou jim do obličeje vodorovné čáry, pokud odpoví, že čtverečkovaný, čtverečky. Jedinou záchranou pro nebohé školáky je odpověď, že používají sněhobíle čistý sešit. Skrytým kolektivním podtextem této fámy je tak možná symbolický boj o postavení katolického náboženství v polské společnosti. V další polské fámě zase skinheadi řežou žiletkami do lýtek nebohé chlapce, kteří se opováží obléknout krátké kalhoty. I zde je možným důvodem vzniku fámy kolektivní podvědomá podpora konzervativního modelu oblékání. Další polská současná pověst, masově rozšířená především na počátku 80. let 20. století, zase hovořila o ženě, která se stala obětí nějakého zločinu (nejčastěji jí byl ukraden řetízek nebo náramek). Po chvíli dorazil k plačící ženě na místo činu neznámý muž, který se jí zeptal, co se jí stalo. Žena řekla, že byla okradena. Muž chtěl vědět, zda by útočníka poznala, kdyby jí ho policie ukázala. Žena plačtivě odvětila, že určitě ano. Nato neznámý muž bleskurychle vytáhl z kapsy žiletku, řízl ženu do obou očí a se slovy Tak teď už mého komplice nikdy nepoznáš klidně odešel.

Co se týče obrovské popularity žiletky v moderním folkloru, hlavním důvodem je zřejmě strach velkého počtu lidí z kontaktu s ní a v neposlední řadě téměř ikonický status žiletek v populární kultuře, především v některých hudebních subkulturách (punk, emo). Žiletky figurují i v jedné z nejrozšířenějších českých fám o nebezpečích na koupalištích (Žiletky na tobogánu). Nic netušící návštěvníci se mají o záludně nastraženou žiletku těžce zranit – tato fáma je u nás vyprávěna prakticky o každém koupališti již od 70. let 20. století a zákeřnými útočníky jsou obvykle Romové (v zahraničí pak jiná etnická menšina jako Afroameričané či Pákistánci). Další rozšířenou fámou jsou pověsti o žiletkářích, řezajících oblečení a obuv nic netušícím ženám a dívkám v prostředcích městské hromadné dopravy – ty ale mají reálný základ ve skutečné sexuální deviaci. Těmto fámám se daří i v současnosti, ale jejich největší rozkvět byl v období Protektorátu, kdy údajně řádil v tramvajích tajemný Žiletkář s žiletkou ukrytou na botě. Žiletky připevněné na speciálních rukavicích používal během druhé světové války i legendární Pérák, který jimi trestal Němce a české kolaboranty.

3.
HÁK

Vzpomněla jsem si na jednu historku: Holka s klukem jsou spolu v autě někde v noci na opuštěné silnici. V rádiu najednou hlásí zprávu o tom, že z nedaleké věznice uprchl vrah, který má hák místo ruky. Holka se vyděsí a chce okamžitě domů. Když dojedou domů, spatří na klice od dveří u auta zavěšený hák zašpiněný od krve...

Domácí strašidelná pověst vycházející z americké teenagerské pověsti The Hook (Hák), která se začala v 50. letech 20. století šířit do celého světa.

V „klasické“ verzi této pověsti si dva mladí lidé vyjedou autem na opuštěné místo za městem. Chlapec se snaží dívku svést, ale ta jej odmítá. Náhle se z rádia ozve hlášení, že z blízké věznice uprchl nebezpečný maniak s ocelovým hákem místo ruky. Dívka znervózní a plačtivě prosí chlapce, aby zavřel okénko a radši jel rychle domů. Chlapec se rozzlobí, naštvaně dupne na plyn a prudce zamíří zpět do města. Zastaví před dívčiným domem, a když jí chce galantně otevřít dveře, ke své hrůze nalezne na klice krvavý hák! Maniak s hákem se totiž v noční tmě nepozorovaně přikradl až k jejich autu, a jak mladík prudce šlápl na plyn, strhl mu hák z ruky, kterou se již chystal sápat po dívce. Tato pověst, která vznikla v polovině 50. let v USA a nejpopulárnější byla v 60. letech 20. století, je jednou z prvních intenzivně studovaných současných pověstí (jen do roku 1993 o ní vyšlo 33 studií!). Folkloristé nasbírali doslova desítky jejích variant a verzí, které se velmi brzy rozšířily do celého anglicky hovořícího světa včetně Austrálie a Jihoafrické republiky. Tato strašidelná pověst má několik výkladů. Pravděpodobně nejznámější je freudiánský psycho-analytický výklad amerického folkloristy Alana Dundese, který tvrdí, že hák na dveřích auta představuje falický symbol – penis chlapce v autě, který je tímto způsobem symbolicky kastrován. Klika dveří od auta zase údajně představuje dívčinu vaginu, kam se snaží chlapcův penis (neúspěšně) dostat. Dívka vyprávějící tento příběh se tak podle Dundese obává pohlavního styku a tento strach symbolicky vyjadřuje vyprávěním děsivého příběhu se sexuálním podtextem. Vzorové chování aktérky příběhu, která na chlapce naléhá, aby zavřel okénko a odvezl ji domů, pak dívku skutečně zachrání – před skutečným sexuálním maniakem, který se může vyklubat z jejího chlapce. Hlášení z rádia (které předtím chlapec zákeřně naladil na stanici hrající romantické písničky) o uprchlém maniakovi pak podle Dundese představuje „podvědomý hlas společnosti“, který zamezí předmanželskému pohlavnímu styku. Popularita této pověsti mezi dospívajícími dívkami má podle Dundese hlavní příčinu v tom, že odráží skutečnou realitu milostných schůzek v automobilu, která je pro mnoho nezkušených dívek zdrojem strachu a napětí. Folklorní příběh pro ně představuje možnost, jak se s touto stresovou situací podvědomě vyrovnat. Jiné teorie vykládají tuto pověst jako varovný příběh trestající nikoli dívku, ale naopak chlapce – za jeho selhání jako muže-dobyvatele při nepovedeném svádění dívky.

Objevily se ale i další, většinou stereotypní psychologické výklady, které spojuje ztotožňování háku maniaka s penisem a dveří od auta s vaginou. Sociologický výklad amerického folkloristy Billa Ellise zase maniaka s hákem (který vystupuje i v dalších moderních strašidelných pověstech) považuje za personifikaci konzervativní morálky patriarchální americké společnosti, která takovéto sexuální kontakty mladých odsuzuje. Ve svém rozboru několika vyprávění této pověsti, zachycených na amerických dívčích kolejích, došel Ellis k závěru, že postava maniaka pro vypravěčky ztělesňuje asexuální, nepřirozenou touhu některých dospělých toužících udržet mladé lidi co nejdále od sebe. Švédský folklorista Bengt af Klintberg zase v tomto příběhu vidí odraz symbolického konfliktu mezi normálními členy společnosti dodržujícími sociální normy (chlapec a dívka) a sociálními menšinami (ztělesněnými maniakem). Jiné výklady vidí v pověstech o napadení nočních řidičů neznámým maniakem pouhý odraz tradičních varovných pověstí (Warnesagen), varujících před nočním pobytem v neznámém prostředí. Maniak s hákem místo ruky je tak novodobou formou klekánice nebo jiné noční démonické bytosti. Známá americká folkloristka maďarského původu Linda Déghová zase vidí v této pověsti odraz odporu společnosti k handicapovaným lidem. Motiv náhlého prudkého nastartování a rozjetí automobilu vysvětluje jako kombinaci chlapcova znechucení nad nepodařenou schůzkou a strachu z tělesně i duševně postiženého člověka. Postava maniaka s hákem místo ruky velmi výrazně vstoupila z moderního folkloru i do populární kultury – vedle četných literárních zpracování ji nalezneme například ve filmech Candyman, I Still Know What You Did Last Summer (Tajemství loňského léta) či v nedávno natočeném krátkém nezávislém filmu nazvaném přímo The Hook. V americké komedii Meatballs (Padavky) se setkáme i s podařenou dramatizací typické vypravěčské situace těchto strašidelných příběhů na letním táboře.

Poměrně nedávno se objevilo i několik radikálních kritik jednostranných psychoanalytických výkladů pověstí tohoto typu ze strany feministických folkloristek, nejvýrazněji asi od kanadské badatelky Lary Maynardové. Tato genderová kritika oprávněně tvrdí, že výklady tohoto typu jsou pro porozumění těmto pověstem irelevantní, nejen proto, že jsou – jako velká část psychoanalýzy – implicitně sexistické a patriarchální, ale především proto, že badatelé (většinou muži) analyzují tyto pověsti jako holé texty vytržené z jejich živého kontextu. Strašidelné pověsti o útocích násilníků na bezbranné ženské oběti jsou ale v drtivé většině případů vyprávěny pouze ženami za zvláštních vypravěčských situací a plní v ženské kultuře svoji specifickou roli. Na základě vágních představ o sociálním kontextu či umělým roubováním psychoanalytickým stereotypů nelze podle feministických folkloristek tento druh hororových pověstí adekvátně zkoumat. Moderní výzkum současných pověstí by se tak měl soustředit především na samotné vypravěčky těchto narací a jejich motivace, a také na úlohu slovesného folkloru ve společnosti. Role žen v šíření pověstí a fám byla badateli v minulosti skutečně odsouvána do pozadí. Tradiční pověsti, fámy a klepy však často představovaly, jak tvrdí například další kanadská odbornice Diane Tyeová nebo slovinská etnoložka Mojca Ramšaková, jakousi „ženskou kontrapaměť“ lokálních společenství. Historky, pomluvy a klepy tak byly jakousi alternativou k „oficiální“ mužské historii vesnice či jiné komunity, která navíc často působila jako významný sociální regulativ pro celé společenství.

4.
TAJEMNÁ PAST

Nějaká ženská jela v noci autem lesem na chalupu ke známým a najednou uviděla na cestě před sebou ležet tělo. Tak zastavila, vylezla z auta, došla k tomu tělu a zjistila, že to je jen figurína. Najednou jí došlo, že je to asi nějaká past, takže rychle zaběhla zpátky do auta, zavřela dveře a jela dál.

Přijela na tu chalupu, kam měla namířeno, a všichni na ni hned: „Jéžiš, co se ti stalo?!“ A ona, že nic. „A proč máš teda krvavou mikinu?“ se jí ptali dál. Ona: „Cože?!“

Tak se jí koukli do kapuce a měla tam dva lidský prsty. Jako že zabuchovala ty dveře a ten vrah po ní už sahal. To mi říkala na soustředění jedna holka ze softu, je jí asi patnáct.

Pověst o tajemné pasti je svéráznou kombinací „tradiční“ pověsti o maniakovi s hákem místo ruky s dalšími moderními pověstmi. Některé motivy přebrala z jiných, původně zřejmě anglických hororových pověstí o násilnících (Teddy boys v 50., Hell’s Angels v 60., punkeři v 70. letech), kteří za bílého dne ohrožují bezbranné řidiče. Z těchto pověstí, které byly poprvé zaznamenány v polovině 50. let v Evropě a do 70. let se rozšířily po celém světě, pochází motiv lidských prstů uražených prudkým zabouchnutím dveří auta, který nahradil původní hák. Tento motiv nalezneme v celé řadě moderních automobilových pověstí, z nichž nejznámější je asi syžet The Severed Fingers (v naší sbírce jako Agresivní stopař). Motiv figuríny položené na silnici je zase běžným hororovým námětem populární kultury a nalezneme jej například v krátkém filmu Still Life.

Námi uvedená pověst s nesmyslně složitým plánem tajemného násilníka obsahuje celou řadu oblíbených motivů současných strašidelných pověstí – tedy ženskou hlavní hrdinku, automobil, noční cestu, nezbytnou dávku krve a brutality, šokující rozuzlení a děsivé překvapení nakonec – neviděný útočník byl celou dobu velmi blízko hlavní hrdinky, která jej ale nespatřila a unikla mu pouze o vlásek. Typickou pověstí tohoto druhu jsou například nesčetné varianty pověsti o vraždícím stopaři (The Killer at the Backseat, The Hairy-Armed Hitchhiker), které obsahují motiv vraha vyzbrojeného škrticí strunou, nebo pověsti Rozsvěcet se nevyplácí (The Roommate’s Death) a Lidé také umí lízat ruce (The Doggy Lick).

Snad ani není třeba dodávat, že příběh o tajemné pasti obsahuje i četné nelogičnosti – komplikovaný trik s nastraženou figurínou na cestě (podobné triky byly sice použity během několika skutečných bankovních přepadení, ale jako trik maniaka útočícího na osamělé ženy je tato léčka zcela absurdní), příliš dokonalé načasování všech částí příběhu a prsty uražené pouhým zabouchnutím dveří auta. To ale běžným vypravěčům a posluchačům moderního folkloru obvykle vůbec nepřijde na mysl.

5.
PROHLÍDKA NA GYNEKOLOGII

Včera přišla kamarádka s historkou, kterou jí povídala jedna její známá, že se to stalo její známý. Obě se pohybujou v lékařském prostředí a tohle se prý určitě stalo. Ta známá známý šla na rutinní prohlídku na gynekologii a součástí prohlídky byl poševní výtěr. Pak šla domů a za pár dní volala do nemocnice kvůli výsledkům. Sestřička jí povídá, že jí to po telefonu nemůže říct a ať se co nejdřív dostaví do nemocnice. Paní, celá zděšená, jela do špitálu, co že se to děje, a po příjezdu zjistila, že tam na ni už čeká policie.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Černá sanitka: Druhá žeň.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.