Lenka Isgaar Kotrmanová

POZNEJTE JINOU PLANETU A MĚ

ANEB

KALKATA A VŠE, CO JSEM PROŽILA

Lenka Isgaar Kotrmanová

POZNEJTE JINOU PLANETU A MĚ

aneb

KALKATA A VŠE, CO JSEM PROŽILA

Brno

2012

© Lenka Kotrmanová, 2012

ISBN 978-80-263-025-0

OBSAH

Úvodní kapitola

Odjezd vstříc neznámu

Ruzyně a první start do neznáma

Dubaj letiště poprvé a přílet na letiště Kalkata

Indie a mé první setkání s Indy

Taxi a cesta do centra

Dhamma centrum Kalkata

Něco málo o Indech

Projížďka Kalkatou

Konfrontace s výchovou malých pana kuchaře

Ganga – moje láska

A ten zbytek, který jsem nikam nevčlenila

Mí přátelé z Kalkaty, jmenovití i bezejmenní

Kalkata loučení a Dubaj letiště podruhé

Praha-Ruzyně

Doslov

ÚVODNÍ KAPITOLA

Plácala jsem se životem. Úraz mi změnil žití úplně někam jinam. Tak to bývá, jde o to pochopit, proč jsem byla konfrontována právě teď a jak bych měla dál životem postupovat.

Všichni víme, že jakákoliv nemoc, s kterou jsme se ve svém životě střetli, nás má zastavit na cestě, kterou sice jdeme a o které si myslíme, že je ta naše jediná, ale která tou naší jedinou není, protože… jsme byli zastaveni, abychom šli po cestě jiné.

Jedenáct let mezidobí, tak říkám tomu, jak jsem se hledala. Jedenáct let jsem se snažila všude možně i nemožně vypátrat, kudy dál. Pak jsem se po asi pěti letech hledání v nějaké duchovně laděné knížce dočetla, že úplně nejhorší jsou asi první dva roky přerodu. Přerod trvá zhruba sedm let. A tři a půl roku (polovina) se řadí mezi to těžší období. Mně vše trvalo déle. Asi jsem se nechtěla pustit zaběhnutého nebo to nebylo v božím plánu anebo jsem se předskočila úplně a vlastně si odžívám už ten život, který by měl přijít až po mé smrti. Takže jsem vlastně o život vepředu. Kdo ví? Ale to není podstatné. Teď už to vím a nebazíruji na termínech. Každý vnímá čas jinak, a tak říci někomu, že toho a toho roku začneš to a to. je značně zavádějící. To vím taky až teď.

Okolnosti mi přivedly do cesty člověka, paní Danielu, který mě dovedl správně rozklíčovat a nasměroval mě přesně tam, kam jsem potřebovala. Paní Daniela je ezoterička, člověk s mimořádným vnímáním mé osoby. Musím psát za sebe, nemohu zevšeobecňovat. Mně je paní Daniela blízká vibračně, mě naciťuje a mně taky pomáhá. Vím, že přijde čas – a ten je už hodně blízko –, kdy se budu muset odtrhnout i od této pomoci, protože budu muset dokázat vesmíru, že jsem schopná já sama – ne, že jsem schopná s pomocí někoho, to už o mně vědí, že jsem. To je za mnou. Vývoj pokračuje dál. Jen já sama. Pak udělám ten pomyslný vývojový skok. A záleží jen na mně, jestli ho provedu dostatečně daleký.

Rok 2011 byl mým rozjezdovým. Opět okolnosti. Nasměrovaly mě k meditacím. Vipassana pochází z Indie. A Indie je právě tou zemí, kde jsem byla doma a kam se budu vracet (je jedno, zda fyzicky, či v myšlenkách), a je i mým dalším životním údělem a školou poznání. Všechno do sebe zapadá jako puzzle. Zpětně, když se ohlédneme, zjistíme, že ani jedna věc, která se nám přihodí, není mimo skládanku. Všechno má svou zákonitost – i věci a události, které vám v tu či onu dobu připadají absurdní. Absurdní jsme jen my a naše myšlení. Vesmír je logický, vnímavý a – přátelský. Vůči všem a všemu, ač se nám to zdá jako holá pitomost a hledáme za vším rozumné vysvětlení. Rozumné vysvětlení lidí. Kdyby byli lidé rozumní, nemuseli bychom se potýkat s civilizačními problémy. Poslouchejme vesmír a nepodléhejme klamu, že jen naše myšlenky jsou rozumné…

Září–říjen 2011 – Vipassana centre Triebel

Opět okolnosti. Kámoška z Facebooku (Vipassana girl, jak si sama říká) pěla ódy na Triebel a taktéž paní Daniela mi centrum v Německu schválila coby rozjezdové. Přesně si pamatuji, jak mi řekla: „Jo, jeďte tam, potřebujete to. Je to váš rozjezd do dalšího.“

Takže jsem jela, byla mile překvapena ochotou a družností Němců, divila se tomu, že mě tam mají skoro za cizokrajnou tím, že jsem Češka. (Čechy jako národ tamti, co jsem tam s nimi byla tři týdny, prakticky neznali. Nevím, jak je to možné, když jsou v pohraničí, ale skoro neznali.) Čekala jsem, že budou ukřivdění a budou po mně plivat, byla jsem zvědavá na jídla a na pověstnou čistotu Němců a v neposlední řadě i na meditace. Vipassana mi dává hodně, jsem schopná s její každodenní pomocí plynout životem bez větších šrámů na duši i na těle. Když jsem Němcům řekla, že v lednu jedu na dva měsíce do Kalkaty, jen kulili oči. Fjodor povídá: „Lenka, respect.“ (Jako že jsem frajerka .) Konrád zase: „Pojedu s tebou, to bude sranda!“ (Jako že já a angličtina v Indii .) Ono to pro mne bylo jedno, jestli Indie nebo Německo, nikde česky neuměli ani slovo. Katy (Rumunka žijící v Izraeli) se nechala slyšet: „Asie není pro mne, musím si nechat naočkovat všechno, co se dá sehnat, a stejně jsem tam pořád nemocná.“ A to jí bylo asi 24 let. Moc optimizmu mi to nepřidalo. Ale byla jsem pevně rozhodnutá. I kdybych tam měla jet s uříznutou nohou, 2. 1. 2012 vzlétám.

Dala jsem se na vipassanu, ta mi je blízká, pomáhá mi, a tak musím poznat její kolébku a Indy. Myslela jsem si o nich, že ve vipassana centru v Kalkatě budou jen ti vnitřně nejčistší (myslím serve a management). Je to přece Indie a její součást.

Nejsou nejčistší, v Německu jsou vnitřně čistší. Bylo to pro mne dost šokující poznání a škola k nezaplacení. Kdo můžete, začněte dělat vipassanu a jeďte do Indie. Uvidíte, jak se za ty dva měsíce, co tam pobudete s místními, změníte. Na duchu i na těle. Poznáte to, co nepoznáte v Čechách za celý život, budete VĚDĚT.

ODJEZD VSTŘÍC NEZNÁMU

Do Prahy jsem odjížděla autobusem. Začalo to slibně, romská občanka mě u zastávky informovala, že od nového roku ten bus, kterým jsem chtěla jet, zrušili. Ač jsem si předem vše zjišťovala na internetu, trošku se mnou hnulo, když lidé na zastávce sice byli, leč bus byl o deset minut opožděn a nevypadalo to, že by mělo nastat zlepšení. Po dalších pěti minutách jsem se dočkala. Naložila jsem kufr a odjížděla vstříc zážitkům do země, kde jsem prý v minulých životech žila (Dipendra mi v Kalkatě, když jsem chtěla rozměnit drobné peníze, řekl: „Ty přece rupie máš, už z minula .“ – Jako že z minulého života…).

Povídám víle (paní Daniele – pro mne je to víla, poprvé jsem ji uviděla v zelenkavých, volně vlajících šatech a můj dojem z ní byl vílí…): „Vím, že se mi nebude chtít domů. A těším se tam!“ A protože víla vidí do lidí a já to o ní vím, čekala jsem na to, co mi odpoví. Nespustila mě z očí řka: „Nebude, taky se vracíte domů…“

Ten její pohled mě taky bude doprovázet až do smrti. Byl to pohled toho, kdo mě viděl, jak žiji v minulosti v Indii. Viděla mě v mé minulé podobě v nynějším okamžiku v Čechách. Miluji víly, a zvlášť ta jedna je mi blízká – paní Daniela.

RUZYNĚ A PRVNÍ START DO NEZNÁMA

Praha. Letiště Ruzyně každý zná. Přišlo mi fádní. Po dvou měsících v Indii, kde je i na letišti Kalkata dost věcí, které Evropanům nepřijdou běžné. Záchody odpudivé až tak, že jsem přemýšlela, zda vůbec dovnitř půjdu… (moje vědomí se totiž probudilo do evropského cítění), pak jsem si zakázala přemýšlet (moje vědomí se vrátilo do indického cítění) a šla jsem . Život plynoucí v Ruzyni mi přišel strašně jednoduchý a bezpečný. Nikdo se o vás nezajímal, vše šlo bez zbytečného zdržování a v poklidu.

V hale jsem byla tři a půl hodiny před odletem. Času ažaž. Sedla jsem si a koukala. Vytáhla jsem sváču a koukala dál. Šla jsem k Student agency, která tu má pobočku, a zeptala jsem se na eventuální cenu letenky měsíc před odletem – sdělili mi kolem 40 000 Kč za cestu tam, tak jsem se zatvářila znechuceně, poděkovala a přešla k aeroliniím, kde jsem zjistila přibližně stejné ceny. Takže jsem si opět sedla a koukala. Běžný život většiny Čechů čekajících na odlet.

Odbavení proběhlo hladce, taktéž nástup do letadla a odlet směr Dubaj. Letěli jsme společností Emirates. Nedivím se, že s ní chtějí lidičky létat. Jsou sice asi o tři tisíce dražší, ale… jídla na slušné úrovni, pití nadmíru, na záchodech flakon s voňavkou, široké chodbičky, prostorná sedadla, usměvavá cizokrajná obsluha, balené jednorázové deky na přikrytí, jednorázová sluchátka k poslechu filmů či klipů a taky hotel v ceně, pokud jste na letišti déle jak deset hodin.

Ptala jsem se Polky, nač deky, když je tu teplo. Odpověděla mi, že později by mohlo být chladno. Deku jsem nepotřebovala. Až zpátky. To jsem letěla z 30 °C a slunečna, vyhřátá, zvyklá na teplo, a už na klimatizovaném letišti v Kalkatě mi bylo chladno.

Seděla jsem uprostřed řady sedadel s mladou polskou rodinkou. Maminka uměla plynně anglicky, a protože mě otipovala na cizinku (slyšela, že mluvím s letuškami, a hlavně viděla úkaz ne zrovna český – měla jsem na sobě střapaté pončo), mluvila na mne anglicky. Nechtěla jsem jí vyvracet svou příslušnost, tak jsem přikývla a něco odpověděla… Nějakou pitominku, asi o její dceři. Už nevím, Kalkata mi smázla paměť. Vím, že jsem se mladé mamince líbila, její dcerka a manžel mě sledovali po očku . Manžel tajně a letmo, dcerka často a hloubkově.

Protože společnost Emirates má robustní letadla, turbulence s námi moc nehnuly, a let proběhl k naprosté spokojenosti všech.

Jednu příhodu jsem přece jenom vyšťourala. První oddělení letadla přináleží byznys třídě – tam nosí zdarma i frťáčky. „Letušák“ (mužský rod od letušky – myslím si, že oficiální název je stevard…) nesl zpět nevypitý čirý špiritus. Hbitý, asi 130 kg vážící Čecháček se natáhl, stevarda pozdržel a bez mrknutí oka frťáčka vyklopil do neustále čekající tlamičky. Bylo vidět, že by frťáčků bez problémů vypil celý tácek. Stevard jen nevěřícně zíral. Já taktéž. Byl to takový fofr, že se nezmohl ani na sten. Po akci potřepávaje hlavou pokračoval v chůzi. Dával jasně najevo, že se mu to ještě nestalo. Jo, Čechy krásné, Čechy mé. Taktéž lidé .

DUBAJ LETIŠTĚ POPRVÉ A PŘÍLET NA LETIŠTĚ KALKATA

Dubaj. Ač jsem se na Ruzyni na WC polopřevlékla do lehčího oblečení (tabule 3. 1. 2012 v 15.00 hodin ukazovala 28 °C), bylo mi po slezení schůdků z letadla teplo (0.50 hodin tamního času, tipuji tak 18 °C). Naložili nás do autobusu (v Dubaji je vše pod kontrolou, pod tvrdou kontrolou) a odvezli nás k pasovému oddělení uvnitř letiště. Měla jsem dvě hodiny čas mezi lety. První půlhodinu jsem využila tak, že jsem si před první pasovou kontrolou – tam to ještě bylo jako na Ruzyni (rozuměj komfort) – sedla do širokého křesla. Koukala jsem, co že to za lidičky kolem mne prochází a kdo vedle mne sedí a stojí. Byla jsem poprvé v Emirátech, tak to přece musím koukat. Co kdybych něco propásla. Po půl hodině mi došlo, že se budu muset posunout dál, pokud chci ještě něco z letiště v Dubaji vidět a nezmeškat odlet do Kalkaty.

Byla jsem z České republiky zvyklá, že pokud se zeptám zaměstnance, dostanu erudovanou odpověď (alespoň jsem nepředpokládala, že se na letišti zeptám a dostanu odpověď, která mi pomůže jen do prvního poschodí). Pod schody vedoucími vzhůru stála uniforma a v ní zaměstnanec letiště. Evidentně tam byl postaven proto, aby informoval. Už stejnokroj tomu napovídal. Zeptala jsem se, odkud se letí do Kalkaty (vstupy jsou z přízemí i z prvního poschodí, a protože jsem zase až tolik času neměla a nechtěla jezdit z poschodí do poschodí, využila jsem služby). Navigoval mě sice dobře do prvního poschodí, pak ale jeho odpověď selhala. Místo doprava mě poslal doleva. Dubaj je rozlehlé letiště. Pro překonání vzdálenosti mezi jednotlivými vstupy do letadel lze využít pás jezdící po poschodí. Jezdila jsem si tam s batůžkem a hledala (navigační tabuli jsem cestou nepotkala ), koukala jsem po prodejních stáncích, nástěnných hodinách (Rolex a Omega – žádné jiné, přece Dubaj ), po stěně s padající vodou propojující přízemí s prvním poschodím a zaparkovaném Mercedesu jako výherním lákadlem vedle stěny s vodou. Dodnes nevím, co se pro to muselo udělat, aby se fáro dostalo do soukromých rukou .

Měla jsem hlavu zaměstnanou směněním eura za rupie. Na internetu jsem si přečetla, že se v Indii mění jen euro s proužkem (ač mě na Ruzyni prodejce letenek ujišťoval, ať obavy pustím z hlavy, prý: „To nevidím jako problém.“), tak jsem pod tlakem médií fičela k change a ask her: „Je lepší si vyměnit rupie tady, nebo v Indii?“ S pochopením na mne koukla a řekla: „V Indii.“ Taky jsem se dozvěděla, že Indové berou všechno. Jsou jako smrt .

Projíždím si to tam a hledám místo, odkud by se mělo odletět do Kalkaty. Nenašla. Zastavila jsem se u jednoho odletového místa a ask her the second time. Po udání hodiny odletu jsem se dozvěděla místo odletu. Konečně profi odpověď! Nechala jsem se odvézt posuvným pásem – protože proč bych chodila kilometry, když nemusím, že? A čas mě také zatím netlačil. Ani boty.

Dorazila jsem na dané místo. A poprvé na mne dýchla Indie. Ženy v sárí, jejich drazí mužové a dětičky (ve tři hodiny ráno byly svěží, umřely až v letadle po svačince). Vesměs všichni pokašlávající. A v žabkách. Je to národní obuv Indie. Jen movitější Indové chodí i v 30 °C v botaskách nebo v jiné uzavřené obuvi. Později jsem vydedukovala, že uzavřené boty jsou v Indii znakem vyšší třídy. Asi. A nikdo tam neřeší, zdali jsou uzavřené boty rozšmajdané, či nikoli. Free India for everyone (volnost všem ). Já tam chodila v žabkách za 60 Kč. Indům se moc líbily. Měly proužek i kolem paty a byly bílé s lehce třpytivým fialovým nádechem. Indie miluje třpyt. Ale to předbíhám.

Čekala jsem asi dvacet minut. Otevřel se průchod kontroly pasů, zkouknutí platné letenky. Byli jsme vpuštěni do letadla. Můj spolusedící byl mladý Ind. Evropanky neznal, a tak se radši choval tak, jako bych tam nebyla. Ani já jsem neznala Indy, a tak jsem se chovala stejně. Lufthansa moc místa nemá, tím pádem jsme oba měli vcelku fušku oddělit mezi sebou prostor. Ono se nám to vlastně nepodařilo, tak jsme se alespoň tak tvářili . Ani jídlo nemělo tu kvalitu jako s Emirates (dokonce jsem tam nechala nedotčenou misku s nakrájeným ovocem – zdálo se mi, že už to je příprava na hygienu v Indii ). Praha–Dubaj jsem letěla s Emirates, jak už jsem poznamenala. Dokonce i na chodbičce, nejenom před každým sedadlem (tam tedy byl malý monitor), měly Emirates velkoplošnou obrazovku ukazující po celou dobu letu, kudy letíme, jak letíme a kdy budeme happy in India .

Zpět k Lufthansa a doletu. Před přistáním nám rozdali formuláře dotazující se na všechno to, co už se kolikrát psalo. Přibyla tam kolonka, kam v Indii jedu, jak dlouho tam budu. Indie je plná strachu z cizinců. Nevěřícně jsem vrtěla hlavou, což mě asi po třech týdnech přešlo. Nevrtěla jsem. Byla jsem aklimatizovaná, byla jsem India lady. Pokud jedete do Indie a chcete z toho něco mít, nejezděte na kratší dobu, než je měsíc. Tělo a mozek potřebuje aklimatizovat… A přece jenom jedete na jinou planetu. Musíte tedy mít hlavně přesvědčení o tom, že v Indii být musíte. Za každou cenu.

INDIE A MÉ PRVNÍ SETKÁNÍ S INDY

Kalkata letiště. Rozčarování. Jednoduchost, špína. Při přistávání jsem měla pocit, že tu mají jen jednu dráhu, kolem níž byla nevysekaná vysoká tráva a složené nějaké větší polorozpadlé bedny. Indie mě vítala po svém. Můj první dojem byl – jsem v poválečném Rusku. Při odletu z Indie jsem si mínění malinko opravila. Malinko, za prvé kvůli tomu, že jsem tu strávila dva měsíce a byla jsem zvyklá, za druhé kvůli tomu, že vstupní hala letiště v Kalkatě je důstojnější (alespoň v tu chvíli jsem měla takový dojem).

Uniformovaní zaměstnanci v Indii na letišti budí úsměv – tedy u mne, jsem daleko strachu, pro jiné je to třeba přehlídka muzejních postav s image „rychle odtud vypadni“.

Indii miluji bezvýhradně. Ono se ani jinak nedá. Pro všechno a napořád .

Při čekání na zavazadla jsem se ptala, zda tu jsou na prodej pohledy. Dostala jsem odpověď, že všechno je v hale. Tam jsem byla poprvé konfrontována s free India. Tady je všechno, ovšem pozor! Nic není tak, jak vám profesionálně řeknou a jak vy potřebujete.

První sranda nastala, když jsem chtěla vyměnit eura. Potřebovala jsem zaplatit taxíka a ty pohledy mamce, z Kalkaty přece… Nějak jsme se nemohli domluvit, co potřebuji. Nechala jsem si napsat, kolik stojí taxi. Dobrý. Mají tam převod malá rupie a velká. To mi nějak ušlo. Cena činila kolem 800 rupií, což je něco přes jednu velkou (něco málo víc než 300 Kč). Na papírek mi napsal 1,…, což ten pán u směnárny pochopil jako jednu malou rupii. A že mi to vyměnit nemůže, protože mi zpátky na 20 euro nemůže vrátit 19,… euro. Nepochopila jsem. Chtěla jsem přece jen vyměnit 20 euro za rupie. A neměla jsem šajnu, co všechno za těch 1 300 rupií můžu koupit. Teď, jak to tady píši, mi to jasné je, protože už vím, že ne všichni Indové používají i převod jedné rupie… Eh. Skok do neznáma. Já a Asie a free India. Po půl hodině, kdy jsem vzdala otázky typu „Ale já tu nepotřebuji peníze, já nevím, co kde kolik stojí a jsem tu zadarmo.“, jsem si vyměnila celých 70 euro bez nějakých dalších dotazů. Pochopila jsem, že bych prostě peníze nevyměnila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poznejte jinou planetu a mě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.