PETR MACEK

MARK

STONE

VNITŘNÍ ZÁLEŽITOST

OBSAH

Úvod

1.

2.

3.

4.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

EPILOG: O čtrnáct dní později…

Ukázka z dalšího dílu: Dračí krev

Úvod

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století, pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku, kterou sami nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se zachránit jen několik párů, které byly umístěny do rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaznamenat, ale v žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

1.

V okně za masitým zátylkem generála Khova zapadalo krvavě červené slunce. Ve skutečnosti mělo stále stejně žlutou barvu jako po miliony let, ale při pohledu ze Země bylo poslední dekádu sytě oranžové. Vypadalo tak díky velké koncentraci zplodin v ovzduší. A velká města, jako bylo třeba právě sídelní město všech hlavních úřadů Zemské Unie, kde se nacházela i centrála Služby, na tom byla se znečištěním ještě hůř.

Generál seděl ve svém oblíbeném křesle s polstrovanými opěrkami a zpracovával podklady pro nadcházející mise svých týmů. Jeho vyčerpáním zarudlé oči už hodiny po konci pracovní doby pročítaly další a další papíry a při letmém pohledu na stoh tiskovin po pravé ruce bylo patrné, že se mu odpočinku jen tak nedostane.

Planet spadajících pod jeho jurisdikci bylo několik stovek, a jen v příštím kvartálu stávajícího roku bude muset některý z výsadků SDPP zkontrolovat osmnáct z nich.

Jenže listina, kterou právě pročítal, se netýkala ani jedné z nich. Galdor nepatřil mezi světy, o které by měl mít Khov jako šéf Služby profesionální zájem. Planeta patřila mezi důležité industriální uzly Unie, a navíc byla v soukromých rukách.

Přesto si nechával na stůl posílat pravidelná hlášení z různých inspekcí, bezpečnostních, obchodních i ekologických. Jako vysoký státní úředník na to měl právo.

Důvod, proč z této planety nespouštěl oči, byl čistě osobní. Tak osobní, jak jenom msta může být. Před několika měsíci byla na Salazaru, primitivní planetě sousedící s Galdorem, objevena černá skládka toxického odpadu, jejíž radioaktivní průsaky do půdy otrávily zemědělské plodiny a zmutovaly část původního obyvatelstva do podivných existencí, nadaných schopnostmi připomínajícími černou magii coby vedlejší účinek.

Přestože vědcům se po ohlášení situace agentem SDPP dařilo zamoření úspěšně postupně likvidovat a většinu postižených lidí se povedlo pomocí antibiotik vrátit do původní podoby, rána, která byla planetě zasazena, se nikdy nezahojí úplně.

Rada Unie vyškrtla planetu ze seznamu primitivních planet se zakázaným vstupem, už jen z toho důvodu, že bylo zapotřebí navázat kontakt za účelem dekontaminace. Na Salazaru byl zřízen stálý výsadek, který domorodce připravoval na vstup do velkého, neznámého vesmíru.

Z Khovova pohledu to bylo, jako kdyby je někdo připravil o dětství.

Generál to nesl těžce, ale chápal, že jiná cesta než tato, kromě nechání obyvatel napospas hladomoru a smrti ozářením, neexistovala.

Nicméně, jak už bylo řečeno, bral si to velice osobně.

Galdor, respektive jeho vlastník Maxmilián Gore, byl podle všech indicií člověk za to všecko zodpovědný. To on dal rozkaz k založení skládky, a podle agenta, který na místě zasahoval, musel o mutacích vědět.

Přesto v ukládání odpadu pokračoval.

Jenže indicie není důkaz, a Khov žádný hmatatelný důkaz ve svých obrovitých rukách neměl. Ale tak rád by se Goreovi dostal na kobylku, že už přes čtvrt roku tomu věnoval podstatnou část svého času.

Khov odložil listinu, kterou právě pročítal, opřel si hlavu o opěradlo a dlouze potáhl ze svého monstrózního doutníku. Vydechl obláček kouře, v tlustých rtech ho zformoval do úhledného kroužku a vypustil ho ke stropu.

Na dveře jeho pracovny někdo zaklepal. V tuto pozdní dobu to mohla být jen jediná osoba.

„Ano, Peggy?“

Generálova osobní sekretářka vstoupila a unaveně se na svého šéfa zazubila. Také už toho měla pro dnešek dost. Nic pro ní ale nebylo dostatečnou obětí, pokud se jednalo o Khova. Její platonická láska k němu byla naplněním jejího staropanenského života a jejím motorem.

„Neruším?“

„Vy nikdy. Myslel jsem, že už jste odešla. Také toho musíte mít plné zuby.“

Říci to někdo jiný, vyznělo by to jako výsměšek jejímu neforemnému koňskému chrupu, díky kterému si z ní ostatní dělali legraci. Jí to bylo víceméně jedno, žila si spokojeně svůj život a sloužila generálovi.

„Dnes tu budu přes noc. Vždycky když se blíží konec roku, vyrojí se spousta oběžníků a direktiv, které musím zpracovat a rozeslat dál.“

„Povídejte mi o tom.“

„Tohle jsem našla ve večerním vydání Tomešů.“ předložila mu na desku stolu stránku z papírového vydání dosud nejoblíbenějších a nejrespektovanějších novin. „Myslela jsem, že by vás to mohlo zajímat.“

Khov si nasadil brýle a zaostřil na malá písmenka. Nemusel číst dlouho. Stačil mu tučně vyvedený headline a fotografie přes půl stránky.

Zamračil se.

„Kde je Stone?“

2.

Masa vody nad Markovou hlavou se zavřela. Na hladině se začaly dělat kruhy a povrch vodní plochy rozvlnily i bubliny vzduchu unikajícího mu z plic. Ženské ruce s pečlivě nalakovanými dlouhými nehty mu tlačily hlavu čím dál tím níž a vychutnávaly si každé trhnutí jeho hlavy.

Mohl to vydržet ještě tak minutu.

Když se ta doba blížila ke konci, popadla ho za pačesy a prudce vytáhla na hladinu. Voda šplouchla, potřísnila její obličej a stekla zpátky do nádrže. Mezi prameny Stoneových černých vlasů zůstal nános pěny.

Podíval se jí do očí ocelově studeným pohledem a vášnivě ji políbil.

Tentokrát už na ústa.

„Oh, Marku,“ zavzdychala slastně. „Opatrně, nebo se utopíš!“

„Ve tvém klíně bych se utopil rád, miláčku,“ ujistil ji, ale vyplaval nahoru a pohodlně se opřel o okraj vířivky vedle ní. „Byl by to jediný způsob smrti, který bych dokonce přivítal s jistým zalíbením.“

Nahmatal broušenou skleničku šampaňského a dopřál si plný doušek.

„Bublinky zevnitř i zvenčí, to si dám líbit.“

„Zasloužíš si to,“ usmála se Elsa Swensonová a ještě jednou se mu přisála na rty.

Stone si vytřepal z vlasů parfémovanou pěnu a nechal proudy bublinek stoupajících ode dna masážní vany proudit mezi končetinami. Tisíce drobných perliček se opíralo do jeho zádového svalstva a uvolňovalo zatvrdlé šlachy, které si takovouhle relaxaci nedopřály už pekelně dlouho.

Konečně pořádná dovolená.

Elsa se k němu přitulila. Opřela si hlavu o jeho mužnou hruď a několik minut spočinuli v klidném objetí. Jediný zvuk v místnosti obstarávalo jemné ševelení vodních přístrojů, podkreslované hudebním motivem ze starobylého gramofonu na podlaze vedle vířivky.

Rád trávil volné dny v bytě své přítelkyně a nechal se rozmazlovat. Doma něco podobného, jako byla třeba vířivka, neměl, nepobýval tam zas tak často. Poslední dobou tam nebyl vůbec, protože jeho apartmá ve starém dobrém dvoustém a jednadvacátém patře obytného bloku B procházelo zuřivou rekonstrukcí po útoku zabijáků strýčka Rogera.

Zatím bydlel u Elsy a vůbec odtud nepospíchal. Měli celé patro toho nejluxusnějšího mrakodrapu ve městě pro sebe. Tedy pro sebe a Elsina komorníka. Stone by si na něj ve vířivce přirozeně ani nevzpomněl, kdyby ten dobrý muž během Markova rozjímání nevstoupil do koupelny.

Mark zdvihl obočí.

„Ehm, ehm,“ odkašlal si livrejovaný komorník a postavil se k okraji do země zapuštěné vany. Dával si při tom setsakra dobrý pozor, aby podrážky jeho pečlivě vyleštěných bot zůstaly mimo mokré plochy. „Doufám, že neruším, madam?“

„Co se děje, Gilesi?“ otevřela Elsa oči a zvědavě je upřela na vysokého toporného muže, jehož bledá aristokratická tvář s prošedivělými spánky doslova vyrůstala z pečlivě škrobeného límečku.

„Odpolední pošta a noviny,“ oznámil rezervovaně a s drobnou úklonou jí podal obálky na stříbrném podnosu. „A pan Stone má na lince dvě hovor.“

Mark se zarazil. „Já?“

„Ano, pane.“

„O co jde?“

„Přestože vyjadřování toho gentlemana je velice jadrné, nabyl jsem dojmu, že se jedná o hovor pracovní. Každopádně zněl značně naléhavě.“

„Generál Khov?“

„Tak se, tuším, představil.“

„Jak mě tu vyčmuchal?“

Komorník nakrčil nos a podíval se na něj přemýšlivým pohledem. Na jazyku ho svrbělo přísloví o hostu a rybě páchnoucí třetí den. A Stone, který tu trávil už několikátý měsíc, jako by chtěl komorníkovi dokázat jeho pravdivost.

To, co Elsa pokládala za mužné pižmo, nutilo obvykle Gilesovy oči k slzení. Alespoň že teď jeho nadřízená donutila hosta vykoupat se.

„To netuším,“ řekl nakonec distingovaně.

Stone si povzdechl.

„O. K., vezmu si to,“ řekl a otočil se na Elsu. „Nikam nechoď, hned se vrátím!“

Usmála se a místo odpovědi ho políbila. Stone lepší ujištění nepotřeboval a vyhoupl se na kachlíčkovanou podlahu. Aniž by se zdržoval s županem nebo ručníkem, zamířil rovnou do obývacího pokoje, kde měla Elsa videofon. Giles s nelibostí sledoval, jak z hosta zurčí potůčky vody, a vydal se po mokrých stopách za ním.

Mark se posadil před kameru komunikačního zařízení své přítelkyně a aktivoval obrazovku z tekutých krystalů na stěně před ním.

Objevila se na ní tvář jeho velitele.

Hned poznal, že se jedná o něco důležitého. Khov volal přímo z kanceláře, jejíž nábytek Stone bezpečně poznal v pozadí za generálovou hlavou. Společně s krásným výhledem na les vrcholků mrakodrapů na šeřícím se horizontu byl kulisou k nadcházejícímu závažnému rozhovoru.

Stín v Khovově obličeji jen na okamžik vystřídalo konsternované překvapení, a to bezprostředně potom, co Mark zapnul monitor.

„Stone!“ zahromoval, když se mu dostalo slov. „Nikdy jsem netrval na tom, abyste při rozhovorech se mnou nosil formální oblečení, ale ocenil bych, kdybyste nosil alespoň nějaké!“

„Ale no tak, jsme přece muži,“ pokrčil Mark rameny, ale pro klid generálovy duše upravil úhel snímače tak, aby ho zabíral až od pasu výše. „Co pro vás mohu udělat?“

Chlupatá housenka nad Khovovýma očima nevěděla, jestli se má mračit, a tak se jen rozpačitě zavlnila. Raději bez zdržování přešel přímo k věci. Na okamžik se odvrátil a začal něco hledat na svém stole.

„Už jste viděl večerní noviny?“

„Ne. Stalo se něco?“

Zatímco generál kramařil v pracovním pořádku, ke Stoneovi se přikradl Giles s mopem a osuškami. Přiklekl ke křeslu a snaživě se je pokoušel na peršanu pod Markem rozložit, aby minimalizovat mokré nebezpečí.

Khovovi to uniklo. Stoneovi to uniknout nemohlo, muž ve fraku klečící u jeho nohou prostě nešel přehlédnout. Zavrtěl se a nevrle se na komorníka obořil.

„Nemůže to počkat?“

„Prosím?“ zpozorněl generál a pozdvihl obočí. Noviny, které chtěl Stoneovi ukázat, už našel, a tak se mohl svému agentovi opět plně věnovat.

„To není na vás, to je na něj,“ omluvil se mu Mark a ukázal někam pod sebe, kam Khov neviděl. Teprve po chvilce s úžasem spatřil, jak se na úrovni Markova klína zvedá hlava staršího a uraženého muže.

„Nebude to dlouho trvat,“ řekl ten člověk příšerným přízvukem a zase se ponořil mimo generálovo zorné pole. Mark rezignovaně zvrátil hlavu dozadu. Khov poprvé v životě znejistěl a napadlo ho, že Stonea možná zas tak dobře nezná.

„Mám zavolat později?“

„Ne, to je v pořádku,“ odmítl Mark návrh. „Už končí.“

„Určitě?“

„Ano. Vida, už to je.“

Skutečně. Generál spatřil, jak se sluha postavil a vyčítavým tónem Markovi oznámil, že pokapal celý koberec. Zatímco se generál marně snažil najít nějaké logické vysvětlení pro to, co jeho staré oči viděly, ale mozek odmítal akceptovat, Stone si unaveně protřel kořen nosu.

„To je v pořádku, Gilesi. Můžete jít, už vás nebudu potřebovat.“

„Jste si jistý?“

„Ano. Jakmile to skončím, vrátím se do koupelny.“

Komorník to vzal na vědomí a důstojným krokem se vzdálil.

Mark si oddychl. „Už jsem zas jedno velké ucho, generále,“ mrkl a široce se do monitoru usmál. „Takže co jste to po mně vlastně chtěl?“

3.

Khov sjel výtahem do podzemních garáží svého úřadu. Budova, kde sídlila SDPP, patřila k nejvyšším ve městě, a díky tomu, že jejím vlastníkem byla státní administrativa, neplatili tu žádné přemrštěné nájemné. To byla v centru města událost stejně výjimečná jako úsměv na generálově tváři. Je-li řeč o generálově tváři, tak na té teď seděly ohromné černé brýle a širák, kteréžto propriety mu měly zajistit anonymitu před novináři číhajícími na chodníku. Ti chlapíci tu zevlovali prakticky nepřetržitě. Události odehrávající se kolem Služby, a hlavně okolo jejího nejslavnějšího agenta, měly vždy příchuť, peprné pikantnosti, za kterou bulvární plátky neváhaly vyplatit stovky dolsů.

Po překonání výškového rozdílu stovek pater Khov vylezl v jednom ze suterénů, nastoupil do svého služebního vozidla a zase z něj vystoupil.

Uvědomil si, že paparazzi znají číslo jeho UPZ. (ÚPéZetka je zkratka pro Unijní Poznávací Značku. Její součástí je osvědčení o technickém stavu vozidla a o zaplacení emisních poplatků.)

Zato Peggyino soukromé vozítko všechny předpoklady k nenápadnosti splňovalo, jak si uvědomil vzápětí, po několika sekundách nerozhodnosti. Bylo malé, červené a na zadním skle mělo samolepku varující ostatní účastníky silničního provozu před tím, že ve voze je žena.

Tato informace svého času vyvolala řadu sporů mezi několika agenty, ale protože nikdo nedokázal, lépe řečeno nebyl ochotný přinést důkaz o opaku, bylo to přijato jako fakt a nálepka byla ponechána.

Neoddiskutovatelný fakt také byl, že generálovi chyběly klíčky od vozu.

Naštěstí byl mužem, který se na své místo vypracoval od píky, a ne všechny své dovednosti za léta strávená v pohodlí za psacím stolem zapomněl. Všudypřítomný nožík na dopisy v jeho náprsní kapse mu otevřel dveře a dráty vytržené zpod palubní desky umně spojené v pravý čas mu pomohly nastartovat.

Peggy mu to jistě promine.

Červený Ford Ladystrike rychle projel opuštěným podzemním parkovištěm, překonal stoupání mezi patry jako blesk a kolem vrátnice projel, aniž by ho znuděná obsluha nebo skupinka přešlapujících pisálků venku nějak zaznamenala.

Generál si zamnul ruce, stáhl širák víc do čela a zamířil po Mackově boulevardu pryč ze středu města. Potřeboval se co nejrychleji dostat na periferii, do baru, kde měl přísně tajnou schůzku se svojí spojkou.

Drobnému autíčku určenému především pro nákupy trvala cesta po přeplněných a zacpaných ulicích velkoměsta kratší dobu, než kdyby jel služební limuzínou. Pochvaloval si svoje štěstí, a zatímco ostatní řidiči šokovaně zírali na jeho obří siluetu vtěsnanou za volantem, která byla v přímém rozporu s obrázkem dívky na samolepce, slunce konečně zapadlo.

Silnice a chodníky prozářily tisíce zářivých světel od lamp a protijedoucích aut. Ostrůvky světla postupně ke kraji města řídly, ruch se zmenšoval a okolí autostrády potemnělo.

Khov se spokojeně zašklebil. Noční krajina byla k jeho poslání příznivější.

Po půlhodině cesty zastavil. Byl sice ještě několik bloků od cíle, ale rozhodl se zbytek dojít pěšky. V končině, jakou byla tato, jeho auto působilo přesně opačným dojmem než v centru. Zkrátka, bylo jako pěst na oko, a právě té pěsti by se rád vyhnul.

Procházka kolem tmavých, napolo rozpadlých domů, vyvolávajících atmosféru stísněnosti, v něm probudila dávno zapomenuté reflexy a pohled na hromady bezdomovců válejících se po chodnících mu zase na okamžik připomněl něco, čemu se říká sociální cítění. To druhé cítění, smyslové, mu naopak zvedalo žaludek.

Před několika měsíci se společně s jistou novou drogou zvýšil i počet narkomanů. Ani odborníci zatím nedokázali určit, z čeho se vyrábí a kde se tak najednou vzala. Jisté bylo jen to, že její uživatelé prožívali intenzivní pocit létání. Vědci odhadovali, že to může způsobit velké problémy. Generál nevěřil statistikám, ale letmý pohled do několika vymlácených oken mu tu informaci potvrdil. To však byla věc Vesmírné policie.

Khov brzy zašel do otlučených dveří baru, který majitel z nepochopitelných důvodů pojmenoval „Školákovo trápení“. U skoro stejně tak mohutného barmana, jako byl on sám, si objednal panáka pro dezinfekci střev, a pro jistotu raději ani nepřemýšlel, z čeho je vydestilovaný.

Teprve pak se nenápadně rozhlédl.

Jeho muž tu ještě nebyl.

Generál si sundal plášť, brýle a klobouk s širokou krempou a posadil se k jednomu z poplivaných kulatých stolků. Tak jak tu bylo zvykem a nepsaným zákonem, nikdo si ho nevšímal. Kupodivu ani obsluha.

Tuláci, námořníci, vrazi, drogoví dealeři, neúspěšní komici a jiná podivná individua se ve zvukové kulise příšerně nahlas hrající písničky z rádia skoro rozpouštěli a tvořili anonymní dav, kvůli kterému tohle místo vyhledávaly živly a všichni, kteří se s někým potřebovali sejít diskrétně a beze svědků.

Khov vytáhl z kapsy kabátu noviny, a rozevřené si je držel před tváří. Předstíral, že čte, a okolí sledoval drobnou dírkou uprostřed šéfredaktorova protivládního sloupku. Po chvíli se ale, proti své vůli, do jednoho článku pojednávajícím o problematice týraných dojnic začetl.

„Proč tyhle šarády?“ ozvalo se najednou před ním. „Co je tak důležité, že jste mi to nemohl říct po videotelefonu jako každý normální člověk?“

Generál sklopil papírovou hradbu a pohlédl do drsné tváře svého nejlepšího agenta.

„Posaď se,“ pokynul Stoneovi na stoličku vedle sebe. Když spolu nejednali oficiálně, Khov svým mužům tykal. Přece jen, byli pro něj jako druhá rodina.

„Uvědomujete si, od čeho jsem odešel?“

„Já –“

„Radši mi to nevysvětlujte,“ přerušil ho Mark. „Elsa si už dávno zvykla, že mě odvoláte uprostřed. Ale musím se brzo vrátit.“

„Elsa?“

„Jistěže Elsa. Kdo jiný?“

„Marku, známe se už dlouho,“ uhnul mu Khov očima a zadíval se na dva tančící námořníky. „Víš, doufám, že kdybys mi chtěl něco říct, tak tě vždy vyslechnu.“

„O čem to proboha mluvíte?“ vyděsil se Stone. Na příhodu se snaživým komorníkem pod stolem docela zapomněl. „Máte nějakou nevyléčitelnou chorobu nebo co?“

„Zapomeň na to,“ mávl rukou generál. „Chtěl jsem ti ukázat tohle,“ zabodl buclatý ukazováček doprostřed titulní stránky novin, za kterými se skrýval.

Mark si nechápavě přečetl článek pod prstem.

„Supervibrátor? Jel jsem na tajnou schůzku kvůli přístroji na výrobu másla ještě uvnitř krav? Neměl jste si dát schůzku spíš s ochránci zvířat?“

„Ale ne tenhle článek,“ opravil generál chybnou polohu prstu. „Tenhle!“

„Aha, chápu,“ odtušil Mark ledově, když si přečetl nadpis, a s nově probuzeným zájmem se začetl do celého sloupku. Pojednával o nadcházejících oslavách k příležitosti zprovoznění nového továrního komplexu na planetě Galdor.

Vedle něj byla veliká fotografie největšího investora, inženýra Gorea.

„Téhle příležitosti musíme využít!“

Stone v klidu dočetl a nenechal se vyprovokovat k unáhlené odpovědi.

„Už měsíce se mu pokoušíme dostat na kobylku,“ zuřil Khov tiše. „Ale nedaří se mi dostat povolení k zevrubné prohlídce. Nikdo si nechce znepřátelit tak mocného finančníka. Cítím zvenčí tlak, abych se o to nezajímal. Dokonce se ho zastává i prezident. Nedivil bych se, kdyby mě nechali odposlouchávat, proto jsem s tebou chtěl mluvit osobně.“

„Ani se jim nedivím,“ pokrčil Stone rameny. „Není to zrovna něco, co by spadalo pod Službu pro Dohled nad Primitivními Planetami.“

„Myslel jsem, že právě ty mě pochopíš!“

„Já vás chápu, generále. Taky bych dal všechno za to, abych mohl Gorea skřípnout, ale tohle je opravdu úkol spíš pro Vesmírnou policii! Navíc jsme si s Elsou slíbili, že konečně strávíme nějaký čas spolu. Plánujeme to už dlouho.“

„Neumann pokládá záležitost na Salazaru za uzavřenou,“ procedil Khov skrz zuby. „Honí se raději za piráty, pašeráky a obchodníky s bílým masem. (Toto označení pro obchod se ženami je anachronismus, který přetrval z devatenáctého století. S planetami přistupujícími do Unie se nabídka prostitutek rozšířila na celou paletu barev, od zelené po jasně purpurovou.) Goreovi z nějakého důvodu nechává volné ruce.“

Mark odložil noviny, opřel se lokty o stůl a vážně pohlédl svému nadřízenému do očí. „Co po mně chcete, generále?“ zeptal se přímo.

„Ta oslava je vynikající příležitost, jak se dostat na Galdor nepozorovaně. Vmísit se mezi hosty a pořádně to tam prohlédnout nebude pro zkušeného agenta problém. To by v tom byl čert, aby se na něco nepřišlo!“

„Mám tam jet já?“

„Ano.“

„A ten háček je v čem?“

„Je ti pravděpodobně jasné, že to nemůže být oficiální operace SDPP,“ nadhodil Khov. „Všechno to bude načerno, a i když vyhrajeme a nějakou špínu vyhrabeme, někdo nám oběma bude klást nepříjemné otázky.“

„Je mi jasný, proč jste nemohl mluvit z kanceláře.“

„Je to ještě horší. Pokud tě chytí nebo zabijí, bude se Služba od všeho distancovat. Nebudu ti moct nijak pomoct. Ne standardními cestami.“

„Takže přímo lahůdková mise,“ usmál se trpce Stone. „Jako vždy, pro mě to nejlepší.“

„Víš, doufám, že kdybys neměl šanci na úspěch, tak tě o to nežádám?“

„Ano, pane, vím,“ přikývl Mark vážně. „A cením si vaší upřímnosti.“

„Takže bereš?“

Stone nepotřeboval na rozmýšlení příliš mnoho času. Byl to on, kdo odhalil původní černou skládku a kdo strávil na Salazaru velice nepříjemný víkend. Přimhouřil oči do tenké linky a před bezvýrazně prázdným pohledem mu proběhly vzpomínky na zoufalé utrpení lidí, které tam potkal. Ještě dnes, téměř po půl roce, se v noci budil hrůzou z útoku nadržených žen.

Nastal čas vyrovnat účet.

„Beru.“

Khov se pomalu majestátně zvedl do celé své dvoumetrové výšky a dřevo židličky, na které seděl, zapraskalo úlevou. Z kapsy saka vytáhl dvacetidolsovou bankovku a položil ji na stůl. Sice s Markem nic nepili, ale kdyby odešel bez placení, mohlo by to upoutat něčí pozornost.

„Jsem rád, že si rozumíme,“ řekl a otcovsky na Stonea mrkl. „Od dnešního dne počínaje máš čtrnáctidenní dovolenou, a já nevím a nechci vědět, kde ji budeš trávit.“

„Placenou, předpokládám?“

„Jistě.“

„A výdaje?“

„Určitě najdeme nějaký zastrčený fond s rezervami pro nečekaná vydání.“

„Ještě jedna věc,“ zarazil Stone na odchodu svého šéfa. „Mám si s sebou vzít Raye?“

„Je to tvůj android, a ty za něj neseš odpovědnost. Je to na tobě.“

Generál zamířil k východu a nechal svého muže sedět o samotě u stolku. Na půli cesty se ještě zastavil, otočil a hlasem, který mohl slyšet jen Mark, dodal:

„Přines mi hlavu toho bastarda, chlapče.“

4.

Při návratu z tajné schůzky s generálem se Markův mozek potýkal hned se dvěma problémy najednou.

Nejenže musel vymyslet plán, jak se dostat na slavnost do přísně střežené Goreovy rezidence, vyšťárat tam na něj nějakou špínu a svrhnout jednoho z nejvýznačnějších občanů Unie z jeho piedestalu slávy, on navíc musel vymyslet způsob, jak zdůvodnit Else, že plánovaná dovolená je předčasně ukončena. Prozatím se jen rozhodl oznámit jí to až po pořádně bouřlivém přivítání. Na výčitky přijde čas později.

Důležité bylo také zajistit si krytí.

Na rozdíl od svých kolegů, kteří často do terénu vyráželi vyzbrojeni složitými vysílačkami, Stone měl to nejlepší hands free zařízení pro komunikaci přímo v hlavě. Stačilo mu jen pomyslet, a hned měl Raye na drátě.

Na jakém drátě?

To je jen takové rčení, vysvětlil Mark svému nejbližšímu spolupracovníkovi a příteli, když se s ním spojil pomocí mozkových vln. Taková telepatická komunikace byla někdy zatraceně užitečná, a to nejenom při nasazení v poli, ale třeba i na koberečku před nadřízenými.

Stone byl za svého androida vděčný. Lepšího kolegu si ani nemohl přát. Aby ne, když byl vyrobený podle jeho vlastního psychologického profilu, a konstruktéři se v tomto případě nechali inspirovat i Stoneovou podobou. Ray sice byl trochu mohutnější, ale jinak se mohli ‚z fleku‘ vydávat za dvojčata.

Co máme za problém?

Problém to ani není, pomyslel si Mark, ale hned věděl, jak hloupě jeho požadavek zní. Jen potřebuju, abys zahrál před Elsou divadlo a pomohl mi dostat se z domu.

Taky že jo. Ray reagoval s mohutným smíchem. Cos provedl, že máš zaracha? Zase jsi něco rozbil, nebo snad neplníš manželské povinnosti?

Stone dorazil se svým autem na parkoviště před Elsiným mrakodrapem, který na střeše nesl znak jejích sloučených závodů, a útrpně zdvihl oči v sloup. Někdy to s umělou inteligencí nebylo zrovna lehké.

Máme úkol od generála. Tajný úkol.

To zní jako legrace. Co to bude?

Podrobnosti ti řeknu, až se uvidíme, přerušil ho Mark. Nejdřív se musím zbavit Elsy. Už mám plán, dobře mě poslouchej, nebudu to víckrát opakovat…

Stone na vchodovém terminálu namačkal přístupový kód, vyjel nahoru do patra a potichu otevřel dveře Elsina apartmánu. Opatrně strčil dovnitř hlavu a rozhlédl se. Hala byla prázdná. Giles se věnoval svým povinnostem v kuchyni a Elsa poslušně držela Markovi místo mezi bublinkami.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vnitřní záležitost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.