Z ODĚSY DO SVĚTA A ZASE ZPĚT

MARK POLEVOJ

Přeložil Libor Dvořák

© Mark Polevoj

Za zapůjčení dobových pohlednic děkujeme panu ing. Františku Bányaiovi

ISBN 978-80-86037-28-8

OBSAH

Střepinka štěstí

První cena

Byl to jen žert

Za pouhý dolar

„Miluj bližního svého…“

Nové jméno

Test DNA

Obyčejný dopis

Pomsta

Vodka je vodka aneb V pátek se neumírá

Střepinka štěstí

Po schůdcích z letadla sestupuje na newyorském letišti skupina zbrusu nových emigrantů ze SSSR. Vítají je dva představitelé mezinárodní židovské organizace Sohnut. „Jedné věci si všimni,“ říká jeden úředník druhému. „Všichni si nesou pouzdra s houslemi. Takže to všechno asi budou hudebníci. Co si myslí, že je tady čeká? Co tu všichni chtějí dělat?“ Pak ale z letadla vystoupí muž, který nemá v ruce nic. „Vy budete asi inženýr ne?“ ptá se ho reprezentant Sohnutu. „Ne,“ odpovídá mu tázaný, „já jsem klavírista.“

Emigrantská anekdota

V jedné z nejmondénnějších newyorských čtvrtí, na Manhattanu, se mezi vysokánské mrakodrapy jako v kamenném pytli schoulil olezlý sedmipatrový dům z počátku XIX. století,
v němž se usadili lidé z nejnižší příčky společenského žebříčku – emigranti, běženci a včerejší bezdomovci. Vypadalo to, jako by městské úřady na tohoto posledního mohykána kdysi tradiční newyorské architektury prostě zapomněly.

V garsonce v prvním patře se nedávno usadila rodina
z Oděsy: maminka Anna, už v důchodovém věku, a její pětadvacetiletá dcerka Lera. Přísně vzato jich mělo přijet o jednoho víc, ale Leřin otec a Annin manžel nakonec nevydržel psychologický souboj s úřady, takže obě ženy musely odjet bez něj a nechat ho doma, ovšem ne na staré adrese v Malé Arnautovské, ale na židovském hřbitově vedle jeho rodičů, kteří ze života odcházeli ve věku podstatně úctyhodnějším než on.

Dosud svobodná Lera, která si v Oděse žádný rodinný život zařídit nestačila, po skončení oboru klavír na místní konzervatoři zůstala v téhle vzdělávací instituci jako učitelka. Občas si zahrála jako doprovazečka se skupinou zpěváků z oděské filharmonie – především při všelijakých revolučních a dalších podobných výročích. Byly to spíš takové meloušky, které jí mírně vylepšovaly rozpočet.

Kromě toho tu byly také tradiční absolventské koncerty žáků této školy. Na těch se Lera vždy velmi aktivně podílela. Po skončení takovýchto koncertů jí vděční rodiče čerstvých absolventů dávali nejen květiny, ale často i cenné dary. Lera je přirozeně neodmítala – byla to pro ni zasloužená odměna za její práci a za úsilí při výchově muzikantských talentů. Pokud jde o městský muzikantský Olymp, na jeho vrcholu se rozhodně nepohybovala, ale o jejích slušných intepretačních výkonech se v Oděse vždy dobře vědělo.

Zato teď, když se vystěhovala do Ameriky, se Lera ocitla ve společnosti lidí beznadějně nezajištěných. Naštěstí získaly alespoň špinavou a zanedbanou garsonku a matka jako důchodkyně a navíc osoba dost nemocná měla nárok na malý sociální příspěvek. Tenhle příspěvek je v prvních týdnech jakž takž držel nad vodou, protože žádné jiné příjmy neměly.

Lera, která se mohla pochlubit běžnou mluvenou angličtinou, si hned začala hledat práci: Četla inzeráty, obcházela hudební školy, zprostředkovatelské muzikantské agentury, pokoušela se opatřit si nějaké soukromé hodiny klavíru a nakonec si i sama dala inzerát do ruských emigrantských novin. Zatím však bylo veškeré její úsilí marné. Do New Yorku už dorazily celé pluky muzikantů a jak se zdálo, byli to samí Gilelsové a Oistrachové. Už tu potkala i několik známých a bývalých kolegů a ti se na otázku, zda sehnali práci, jen křivě ušklíbali. Jeden z nich jí řekl: „Ostap Bender jednoho krásného dne zvolal: „Nedá se nic dělat, musím se přeškolit na domovníka.“

A ti lidé se skutečně přeškolovali a stávali se z nich uklízeči, chůvy, babysitteři, řidiči, číšnice, umývači nádobí a podobně. Lera se ale nevzdávala. Dál si hledala práci v oboru
a dál věřila na zázrak. Každý večer, když se vracela domů, ji maminka vítala vždy touž otázkou: „Tak co? Jak to vypadá? Už sis něco našla?“ – „Ale to není tak jednoduché, mami,“ odpovídala jí posmutněle dcera. „Zatím to nějak nevychází.“
A maminka, její ubohá maminka, těžce vzdychala a brala si srdeční kapky.

Maminka Anna byla toho názoru, že dcera, jíž obětovala nejlepší léta svého života, je geniální klavíristka (protože všechny matky jsou přece přesvědčené, že jejich ratolesti jsou ty nejkrásnější, nejchytřejší a nejnadanější). Lera po emigraci do Ameriky zase předpokládala, že tady, v zemi neomezených možností, se jí konečně otevře cesta k úspěchu. Pod dojmem hollywoodských filmů a pohádek o Popelce či Alence v říši divů uvěřila v zázrak. Jenže zázrak se nekonal a její optimismus s každým dalším dnem roztával jako zmrzlina v ručce dítěte, které se poprvé dostane na pouť a překvapeně se rozhlíží kolem, omráčené hřmotnou hudbou a pestrobarevnými světly přečetných atrakcí.

Annino zdraví se zhoršilo. Začala viditelně chřadnout. Už ani z domu nikam nechodila a celé dny zůstávala v posteli. Stará choroba, cukrovka, se ozvala s novou silou a podepsala se i na jejím zraku. V Americe není zvykem volat si doktora domů,
a tak Lera objednala taxíka a vydala se s maminkou do nemocnice. Tam je velmi přívětivě přijal mladý lékař, jehož rodiče sem, jak se rychle ukázalo, emigrovali také z Ruska, ale on sám už se narodil tady v Americe. Rusky ještě rozuměl, ale mluvil špatně, se silným přízvukem, a některá slova už si chvílemi vyloženě pletl. Annu poslali na rentgen a také na řadu laboratorních vyšetření. Poté je znovu pozvali zpátky do ordinace.

„Je to zanedbaná cukrovka,“ řekl tiše a jakoby skrz zuby doktor hned ve dveřích. „Maminku necháme chvilku v čekárně a my si to nejdřív probereme sami dva,“ navrhl zdvořile Leře a povzdechl si: „Je to diabetes, milé dítě. A choroba se navíc prohlubuje. Úplně ji vyléčit nedokážeme. A bojím se taky o oči. Napíšu vám prášky, bude je brát dvakrát denně. Pokud se to nezlepší, budeme nuceni přejít na injekce.

Víte, emigrace je složitá věc a z psychologického hlediska je to pro staršího člověka velká zátěž: ono to všechno souvisí s našimi nervy. Stresy obvykle nepominou jen tak beze stopy, a tak první, co musíte udělat, je ubránit ji před negativními emocemi. Musí mít především dobré zážitky a slyšet jen to pozitivní.

Musí prostě uvěřit, že s vámi je všechno v pořádku a že se vám daří,“ a doktor si znovu ztěžka povzdechl, „i když chápu, že to není tak jednoduché. První kroky v Americe nebývají vždy úspěšné a cesta, po které se budete muset vydat, není plná růží, ale bodláků a trní. Vy jste ale mladá, krásná a silná a já věřím, že si s potížemi poradíte. Myslete na to, že hodně bude záležet na psychickém stavu vaší maminky.“

Na scéně se Lera vždy uměla usmívat a vypadat opravdu vesele a nenuceně. A diváci v hledišti jí to věřili – i ve chvílích, kdy jí nebylo zrovna nejlíp u srdce. Jenže teď se v koncertní síň změnila jejich garsonka a jediným divákem… byla její matka!

„Dneska je venku opravdu krásně!“ zvolala Lera hlasem Lízy Doolittleové. „Podívej se, jak tam svítí slunce. Brzy už bude jaro…“

Maminka se v posteli otočila obličejem k oknu. Obří kamenný kvádr mrakodrapu naproti na ni pohlédl přisleplýma očima temných oken.

„Ale dcerunko,“ řekla Leře zklamaně, „v tomhle našem pokojíku se slunce nikdy nedočkáme. To snad svítí jedině někde v posledním patře tohohle domu, a vlastně i o tom dost pochybuju. Tam jistě žijou lidi, který jsou šťastnější než my.“

„Ale mami! O čem to mluvíš? Ty nevíš, jak tam mají v létě. V New Yorku je v létě strašné vedro, to bychom se bez klimatizace neobešly. Jsem si jistá, že ti nahoře nám v létě budou ještě závidět. Protože my tu budeme mít chládek a útulno.“

„Kéž bys tak měla pravdu, dcerunko. Ale útulno? Tos trochu přehnala,“ nedala se ukonejšit maminka. „A taky by mě nikdy nenapadlo, že v New Yorku jsou takový spousty štěnic. Protože ty jsou tady teda skoro všude.“

„Mami. Já nejsem celý den doma. A ty jsi tu sama. Tak se na ně aspoň dívej – kolik je v nich energie a radosti ze života. Tady v New Yorku se náhodou pořádají štěničí zápasy, závody nebo rovnou cirkus. A to všechno stojí velké peníze. Kdežto ty se na to klidně můžeš dívat zadarmo.“ Konečně se matka rozesmála:

„Ty jsi úplnej Hodža Nasreddin z Buchary. Ten ty svoje pohádky taky vykládal tak, že mu to troubové věřili. Ale proč je těch štěnic tak moc?“ nedávala pořád pokoj.

„Potkala jsem nedávno našeho souseda, toho Mexičana,“ odpověděla jí dcera. „Bydlí hned vedle nás. A ten mi říkal, že před pár dny celý byt vystříkal nějakým sprejem. Takže jeho štěnice se asi nastěhovaly k nám. Ale už jsem někde četla, že přivandrovalci na novém místě dlouho nevydrží, protože starousedlíci je jednoduše vyštípou. Stačí si počkat.“

„No to je hotovej starozákonní příběh,“ usmála se matka.

Lera se na chvilku uklidnila. Počínala si přesně tak, jak to po ní chtěl doktor. Jenže po chvíli už to zase nebylo nic platné:

„A co myši?“ pohlédla matka na dceru lišáckýma očkama.

„Myši?“ přeptala se mírně zmateně Lera ve snaze získat čas na odpověď. „No… myši. Co by si u nás počaly? Tady u nás by přece pošly hlady. Však uvidíš, jak odtud zase potáhnou – stejně jako ty potulné štěnice.“

Lera každé ráno znovu a znovu odcházela pátrat po nějaké práci. Vracela se až večer, celá unavená, ba vyčerpaná. V hlavě i v nohou jako by jí duněly zvony, co svolávají věřící k nedělní pobožnosti. Tváří jí bloudil nucený úsměv, ale oči zůstávaly smutné, což ani při sebevětší snaze nedokázala zastřít. Maminka jí přestávala pokládat svou původní skoro hamletovskou otázku a teď už se jen třemi dalšími, pravda, poněkud jinými slovy ptala, jak se Lera cítí. A ta pochopila, že maminku čekání už unavuje a že ji samotnou přes veškeré úsměvy a žertování dříve nebo později stejně prozradí ty oči. A tak když jednou večer zase přišla domů, posadila se u matčiny postele
a řekla:

„Našla jsem si práci, mami!“

Kdyby teď bývala mamince řekla, že vyhrála v loterii milion dolarů, asi by ji to překvapilo méně než zrovna tahle zpráva. Annino srdce se zatřepotalo jako motýl, který konečně našel nektar v kvítku, pečlivě ukrytém před dotěrnými pohledy. Stará paní začala dělat jakési podivné pohyby hlavou. Nejdřív zleva doprava, potom zprava doleva a bylo vidět, že se ze vší té radosti, nadšení a úžasu div nezalkne:

„Lero! No tak to mi hned musíš podrobně vylíčit, jak se to stalo! Já to pořebuju slyšet od začátku až do konce!“

Lera se usmála:

„Přišlo to úplně náhodou. Šla jsem ulicí a najednou uviděla vývěsní štít nějaké koncertní agentury ART-MUSIC. Dlouho jsem neváhala, vstoupila dovnitř a tu agenturu našla. A představ si, že oni tam zrovna nutně potřebovali pianistku. Prostě ruka osudu… Řekli mi, že na ukázku můžu zahrát cokoli podle vlastního výběru. Tak jsem se rozhodla pro Chopinovu Polonézu.“

Matčiny oči se dojatě zaleskly:

„Já věděla, že si vybereš zrovna tohle,“ vydechla. „To ti odjakživa znělo moc pěkně.“

„A pak,“ pokračovala hned Lera, „jsem chtěla zahrát ještě jednu Bachovu fugu, ale oni řekli, že to stačí…“

V mamince se z rozrušení skoro zastavil dech. Lera si toho okamžitě povšimla. „Ale ne, ne!“ vykřikla skoro zoufale. „Hned mi řekli, že to je v pořádku a že se jim budu hodit.“ Matka křečovitě vydechla a sklonila hlavu ke straně. „Náhodou mi řekli, že zítra můžu nastoupit. Smlouvu ještě sice podepsanou nemám, ale už mi slíbili, že třikrát v týdnu budu korepetovat.“

Matka dlouho nemohla usnout a dcera slyšela, jak se převrací v posteli. Usnula až k ránu a zdálo se jí o myších, které hrály na housle, a o štěnicích, kroužících v rytmu valčíku!

„A jaký si na ten koncert oblékneš šaty, Lero?“ zeptala se maminka.

„Ty růžové,“ odpověděla dcera, „už jsem si je zkoušela. Figuru mám naštěstí pořád stejnou, však jsem taky v poslední době nachodila obrovské dálky pěšky. Fyzická námaha se zkrátka vyplácí.“

„Každý zlo je k něčemu dobrý,“ přikývla matka. Pak po kratší odmlce dodala: „Tyhle šaty ti odjakživa slušely. To ti teda schvaluju, dcerunko!“

Než Lera večer odešla do svého prvního zaměstnání
v Americe, přistoupila k mamince a poprosila ji:

„Tak mi něco na cestu popřej, mami!“

„Zlom vaz, děvenko! Všechno bude dobrý, neboj! Dokonce báječný!“ uslyšela Lera od matky.

Hlediště malé koncertní síně asi tak pro tři sta lidí bylo zaplněno možná ze tří čtvrtin. Scéna, na níž stál černý klavír, byla na rozdíl od sálu jasně osvětlena. Interpreti se za chabého potlesku publika střídali jeden za druhým.

Po skončení koncertu se vše obrátilo – sál prozářilo světlo lustrů, kdežto reflektory, mířící na jeviště, zhasly a místo nich nad ním žhnulo jen pár kalných žárovek. Diváci – alespoň Leře to tak připadalo – opouštěli koncertní síň pomalu a neochotně a nechávali tu po sobě teď již nepotřebné programy, papírové kelímky a ubrousky, nedopité láhve džusu a kokakoly a neuvěřitelné množství cárů hlavně novinového papíru.

Když ze sálu odešel i poslední návštěvník, Lera se pustila do práce: Všechno smetí sebrala do igelitových pytlů, pečlivě zametla celou podlahu a pak ji vytřela hadrem. Na to mytí si musela nanosit a zase vynést hodně kýblů vody. Pak zhasla světlo v sále, vyšla nahoru na scénu a stejně důkladně uklidila i tam. Když skončila, už v sobě to nutkání nedokázala potlačit a přistoupila až k němu – k velkému černému klavíru, stojícímu uprostřed jeviště. Pomalu, jemně ho pohladila
a plaše se usadila na židli před nástrojem. Pak ho otevřela
a prsty se dotkla bílých a černých kláves…

Unavené prsty se nechtěly ohýbat a neposlouchaly ji, v kříži ji vytrvale bolelo, ale ona přesto napřímila záda a síní se rozlétly první akordy Chopinovy polonézy. Lera s očima zavřenýma kouzlila z klavíru čarovné zvuky nesmrtelné hudby a její myšlenky odlétly daleko do minulosti, do slunečné Oděsy, do školy, kde našla své první zaměstnání. Vzpomněla si na své žáky, na jejich rodiče, na nekonečné učební hodiny i na atmosféru absolventských večerů se záplavou květin…

Když dohrála poslední akord, položila si ruce na kolena
a otevřela oči. A právě v tom okamžiku uslyšela potlesk. Překvapeně sebou trhla a pohlédla do sálu. V setmělém koutě blýskal bílými zuby černoch, navlečený do tmavé uniformy příslušníka ostrahy.

„To jste teda zahrála nádherně!“ zvolal, když už kráčel
k jevišti.

„Děkuju,“ zčervenala z té chvály jako plamínek a vděčně na něj pohlédla.

Strážný jí podal ruku a pomohl jí ze scény dolů.

„Už je pozdě, běžte domů,“ řekl jí. „Já to tady zhasnu
a zamknu.“

Poděkovala mu lehkým přikývnutím.

„Dobrou noc,“ usmál se ještě jednou černoch.

„Vám taky dobrou,“ odpověděla mu.

Když vyšla na ulici, rozběhla se ke květinářství hned za rohem. Nějaká žena před krámkem, zřejmě majitelka, už v jedné ruce držela klíče a druhou se chystala stáhnout přes dveře kovovou mříž. Lera ji uprosila, aby jí ještě prodala alespoň malou kytici, a květinářka jí nepříliš ochotně vyhověla.

Lera odemkla a co nejtišeji se vkradla do bytu. Tlumené světlo stolní lampy ozařovalo postel, na níž s nohama svěšenýma na zem a zahalená do teplého plédu seděla maminka Anna.

„Mami! Proboha proč nespíš?“ zeptala se Lera.

„Copak můžu spát, dokud v takovej den nepřijdeš?“ odpověděla jí matka. „A teď mi rychle vykládej, jak to všechno bylo.“

„Bylo to nádherné,“ vydechla Lera, „Měla jsem velký úspěch. Několikrát jsem musela přidávat. Dostala jsem i kytici, podívej! Byl to úspěch, mami. A já jsem šťastná. Ale proč pláčeš, mami? Když na tom konečně budeme líp…“

„Já jsem taky šťastná,“ řekla uslzená maminka tiše a ani se nesnažila otřít si oči. „Protože střepinka tvýho štěstí skončila i v mým srdci. A nemysli si, dcerunko, umřít se dá i na jiný věci než na nemoc, úraz nebo stesk. Umřít se dá i na štěstí.“

Teď se Lera s maminkou setkávala týden co týden a pokaždé na chladnou leštěnou kamennou desku kladla malou kytičku. Na té desce byl kromě běžného nápisu se jménem a daty, mezi něž se vtěsná celý lidský život, vyryt ještě tento nápis:

MAMINKO!

TYS MNĚ VĚNOVALA ŽIVOT,

JÁ TOBĚ ZASE STŘEPINKU ŠTĚSTÍ!

První cena

Velké prosklené balkonové dveře téměř přes celou stěnu byly otevřené dokořán. Záclonami jemně pohyboval teplý mořský vánek, který si v dosti útulné místnosti zřejmě připadal jako domácí pán. Sem, do třináctého patra jedenadvacetipatrového domu, tyčícího se na oceánském pobřeží Floridy, halas koupáčů na plážích ani hukot neustále přijíždějících a odjíždějících aut téměř nedoléhal. A právě tady jsem byl na návštěvě u strýčka Bokla, nepřekonatelného vypravěče Kivi Bokla, jinak starého Oděsana, který do Ameriky emigroval jako jeden z prvních a znal o tomto druhém největším exodu (samozřejmě když za první považujeme ten egyptský) z kdysi „jednotného, mohutného a nezdolného“ Sovětského svazu stovky, ba možná tisíce příběhů a historek.

Strýček Bokl, obrovitý celý šedivý, ve světlých šortkách
a v sandálech naboso, seděl v nízkém pohodlném křesle, nohy si natáhl daleko před sebe a po malých doušcích usrkával pomerančový džus.

„Událost tak historickou by jistě měla popsat i nějaká moderní Tóra,“ usoudil hlubokomyslně. „Jenže kdo to udělá? Kdo na to bude stačit, ale hlavně – kdo to bude číst? Okolnosti snad mohou člověka donutit, aby psal, ovšem kdo ho donutí, aby četl? Promiň, ale v našem informačním věku, kdy vycházejí tisícovky všelijakých novin a časopisů, o románech, novelách, poezii ani nemluvě, a kdy na nás útočí spousty filmů, televizních seriálů
a kdovíčeho ještě, je hledat si stezičku k srdci čtenáře či diváka úkol přímo fantastický, ba nesplnitelný. Ale jednou… No tak dobře… Řeknu ti to všechno pěkně po pořádku.“

Strýček Bokl byl rozený filosof, vnímavý znalec lidských duší
a nadšený milovník literatury. Vedl si deník, který nikdy nikomu neukázal.

„V tom si počtete až po mé smrti. Za prvé to pro vás bude zajímavější a za druhé už se nebudete mít koho vyptávat. Však už dlouho čekat nebudete,“ zažertoval trochu ponuře.

Ale vraťme se k tématu.

„Tak tedy,“ spustil po chvíli strýček, „když vlna emigrantů, podobná cunami, jako skrz řešeto protekla bděle střeženými hranicemi SSSR a rozlila se po západní Evropě a Americe, tisíce lidí si uvědomily, že jejich profese jsou najednou ve svobodném světě nepoznamenaném komunistickou ideologií, jednoduše k ničemu. Když věcní a pragmatičtí Američané slyšeli názvy profesí, struktur a institucí, kde bývalí sovětští občané kdysi poctivě zařezávali, jen kroutili hlavami a museli mít dojem, že se baví s Marťany: okresní výbor, městský výbor, krajský výbor, oblastní výbor, městský či okresní výkonný výbor, dům politické osvěty, pobočky ústavů marxismu-leninismu, muzea revolučních tradic, vědeckotechnické společnosti, ozbrojená ostraha železnic, Svaz pro spolupráci s armádou a stejně tak funkce jako například náměstek ředitele pro všeobecné otázky, organizátor soutěže socialistické práce, agitátor a lektor, vedoucí zvláštního oddělení a tak dále a tak podobně…

Všichni ti lidé měli navíc jedno společné – mohli se pochlubit nejméně středoškolským, ale ještě spíš vysokoškolským vzděláním (protože SSSR byl zemí všeobecně gramotnou a byl na tuto okolnost náležitě hrdý), a všichni uměli číst, psát
a hlavně podepisovat lejstra. Byli to zkrátka všechno škrabáci, ale zřejmě si tohoto přezíravého označení podstaty své dosavadní hlavní životní činnosti ani nebyli vědomi.

Před odchodem do emigrace všichni ti jedinci sepisovali články pro různé podnikové nástěnky, na plody jejich ducha jste naráželi v rubrikách Dopisy čtenářů i v těch nejpřednějších listech a časopisech (jako byl kupříkladu Agitátor, Politický pracovník, Mladý komunista, Ateista, Abstinent, Věda
a náboženství a co já vím, co všechno ještě). Prakticky všichni uměli smolit chvalozpěvy k výročím všelijakých revolucí a stejně tak na stranické předáky a vůdce, básně a scénáře komponovaných slavnostních večerů, gratulace k životním jubileím důležitých lidí či dojemné nekrology, pokud takovíto lidé z tohoto světa odešli.

Nevyužít podobné bezedné pokladnice lidského umu a neposkytnout prostor těmto specifickým literárním talentům, by bylo svatokrádeží, zavrženíhodným sobectvím a vrcholem nelidskosti. A tak jsme se s jedním přítelem rozhodli těm lidem pomoci,“ prohlásil slavnostě strýček Bokl. „Zorganizovali jsme pro ně soutěž, která by jim pomohla vydat se po pěšinách vyloženě neprošlapaných, po nichž by mohli vybřednout
z bahna všeobecné touhy zbohatnout, která člověka nutí drát se nahoru za každou cenu, bezohledně se přitom ohánět lokty či dokonce v zájmu vlastního úspěchu kráčet doslova přes mrtvoly.“

Řeč strýčka Bokla byla hladká a oblá a zurčela jako horská bystřina. Trochu ráčkoval a mimo jiné díky tomu se skoro
z každé jeho fráze na povrch kromě základního sdělení dral
i další, jinotajně ironický význam. Slunce se mezitím skutálelo k obzoru, přes pláže se natáhly dlouhé stíny, které po chvíli přikryly i velká parkoviště a poté se začaly patro od patra stěhovat výš a výš po zdi strýčkova domu. Ve třináctém patře ale ještě pořád vesele skotačily poslední sluneční paprsky.

„Nespíš náhodou?“ zeptal se mě strýček.

„To v žádném případě. Naopak vás napjatě poslouchám,“ odpověděl jsem pohotově.

„Hned příští den jsme v jedněch ruských novinách na západním pobřeží, které vycházely v dost vysokém nákladu
a kde byl šéfredaktorem jeden známý z Oděsy, zveřejnili následující inzerát: Agentura LITINTERSMILE vyhlašuje pro ty, kdož MAJÍ SMYSL PRO HUMOR, celoamerickou soutěž
o nejlepší humoristickou povídku. Zájemci o účast nechť pošlou adresu, abychom jim mohli zaslat podmínky soutěže. Soutěž je dotována 5 tisíci dolary. A dolů už jsme uvedli jen adresu, na kterou se nám příští účastníci měli ozývat. Možná se mě zeptáš,“ pousmál se strýček Bokl, „proč jsme podmínky soutěže nevyhlásili rovnou. Inu proto, že něco takového udělá jen diletant. Je to zkrátka jako na rybách. Ty si taky nesmíš vyplašit a musíš je nechat trochu se porozhlédnout, aniž bys jim rovnou pod tlamu strkal háček s návnadou. Nazítří jsme na stejném místě otiskli poznámku s titulkem Gríšův příběh
s pěti nulami. Poznámka sdělovala, že jistý Gríša K. loni v jedněch ruských novinách otiskl povídku. Ta povídka byla posléze přeložena do angličtiny a vyšla v nedělní příloze listu New Sun. O příběh se okamžitě začala zajímat známá filmová společnost MGM, která na něj vzápětí koupila autorská práva. A na závěr se v té poznámce psalo, že z kruhů blízkých Gríšovi K. se proslýchá, že už se vedou jednání o smlouvě a že na té by se nakonec mohla objevit okrouhlá sumička s nejméně pěti nulami.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Z Oděsy do světa a zase zpět.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.