SLOVO NA ÚVOD

Snad každý ze zkušenosti ví, že kraj, který prošel pěšky, mu utkvěl v paměti nejhlouběji. Kdykoli se může na cestě zastavit a rozhlédnout se po krásách, které při jiném způsobu cestování nejspíše přehlédne. Dojmy a vzpomínky se pak spolehlivě uloží do našeho podvědomí a zůstanou nám třeba i na celý život.

Naše země oplývá množstvím pozoruhodných míst, z nichž některá nás upoutají již na první pohled, jiná zase svou krásu skrývají. Tato publikace nabízí nevelkou hrst námětů na různě dlouhé výlety či pouhé vycházky se zaměřením především na motoristy, protože všechny jsou koncipovány jako okružní s návratem do původního východiště. Některé z nich jsou však svým východištěm vhodné i pro ty, kteří používají hromadnou dopravu. Trasy vedou nejen do míst, kde příliš mnoho poutníků nepotkáte, ale i do těch obecně známých, která jako cíl pěšího putování získají ještě větší zajímavost.

Popis samotné cesty je doplněn řadou pozoruhodností, které se vážou k procházeným místům. Najdete tu podrobnosti jak o přírodních krásách, tak o historii jednotlivých míst i o životních osudech osobností, které byly s nimi spjaty. Věříme, že mohou přispět ke zvýšení atraktivity zvoleného cíle i k umocnění zážitků z cest.

Autoři přejí všem čtenářům mnoho šťastných kilometrů a radosti při poznávání krás naší vlasti na popisovaných i jiných cestách a zejména šťastný návrat.

Vydání pro netištěnou podobu

Připravila: SW Travel, v. o. s., v roce 2012

Text: Jiří Špaček a Simona Kidlesová

Fotografie: Simona Kidlesová, Vladimír Černý a Jiří Špaček

E-mail: info@swtravel.cz

©  SW Travel, v. o. s., 2012

OBSAH

(1)      SVATOJÁNSKÉ PROUDY

(2)      GALERIE VE SKALÁCH

(3)      LABSKÉ T Ů N Ě

(4)      BRÁNA Č ECH

(5)      SKRYJSKÁ JEZÍRKA

(6)      Ř ET Ě ZOVÝ MOST

(7)      POU Ť NA SKALKU

(8)      GOETHOVOU STOPOU

(9)      ÚDOLÍM KLÍ Č AVY

(10)      BO Ř E Ň

(11)      MÁCHOVOU STOPOU

(12)      LOUPEŽIVÝ HABART

(13)      Č ERTOVA SKÁLA

(14)      KADOVSKÝ VIKLAN

(15)      CINIBULKOVA STEZKA

(16)      VYHLÍDKY NA KDYNI

(17)      TÁLÍNSKÝ RYBNÍK

(18)      D Ě DEK A BÁBA

(19)      ROHÁ ČŮ V SIÓN

(20)      JET Ř ICHOVICKÉ SKÁLY

(21)      ŽENICH Ů V HROB

(22)      STARÁ KOU Ř IM

(23)      KRÁL Ů V STOLEC

(24)      HAVRANÍ KÁMEN

(25)      SÁZAVSKÝ KLÁŠTER

(1)      SVATOJÁNSKÉ PROUDY

Secesní kostel sv. Jana Nepomuckého ve Štěchovicích

Psal se rok 1865, když byla zahájena paroplavba z Prahy do Štěchovic a Pražané tak získali možnost nového atraktivního výletu. Skupiny turistů z řad Sokola a vlasteneckých spolků přijížděly do Štěchovic a pak stezkou stoupaly přes polesí Kolna k Hořejšímu slapu, kde začínaly pověstné Svatojánské proudy. V místě, kde stál památný Ferdinandův sloup a socha sv. Jana Nepomuckého, na ně čekaly pramice i velké pískařské prámy s lavicemi. Zkušení plavci tu připravili výletníkům dobrodružný zážitek, když je hlubokým údolím, kde se voda prodírala za značného spádu mezi mohutnými balvany, dopravili zpět do Štěchovic. Ti odvážnější a romanticky založení výletníci dávali přednost mnohem méně pohodlné plavbě na voru.

Asi půl kilometru od Hořejšího slapu se nacházel Dolejší slap, kde uprostřed toku z řeky vystupoval nebezpečný skalnatý ostrůvek, mezi plavci nazývaný Kubíček. Svatojánské proudy se nacházely ve velkém zákrutu řeky, v němž byly tři velké levotočivé oblouky. První z nich byl v místě, kde do Vltavy zprava přitékal potok Třeblová, dříve zvaný Nedvědice, a za nímž spadaly do řeky mohutné skály, nesoucí pojmenování Horní a Dolní Bednář. V dalším oblouku stála strmá stěna Mařenka. Jméno prý dostala podle dívky, která se z ní vrhla do hlubiny z nešťastné lásky. Skála vysoká 220 metrů přechází v kopec Máj, na němž je známá turistická vyhlídka. Třetímu zákrutu se říkalo Na Kletecku podle vrchu nad pravým břehem a je to místo počátků trempinku v Čechách. Objevili ho skauti již před 1. světovou válkou a roku 1918 tu byla založena první trempská osada nazvaná Ztracená naděje, dodnes populární Ztracenka. Za tímto zákrutem se již řeka zklidnila. Úsek volně tekoucí Vltavy ohraničovala místa Hořejší a Dolejší Buk, z nichž to druhé bylo později vybráno pro stavbu hráze Štěchovické přehrady.

Výletníci po adrenalinovém zážitku z plavby Svatojánskými proudy s oblibou poseděli v některé ze štěchovických hospůdek a navečer je parník zase odvezl domů. Jejich výlet v tehdejší podobě si již zopakovat nemůžeme, protože tok Vltavy se od té doby podstatně změnil. Ale výšlap po stopách našich předků stále stojí za to a nepostrádá romantiku. Býval to tak oblíbený výlet, že trasa ze Štěchovic k Hořejšímu slapu se stala od 11. května 1889 vedle stezky Vojty Náprstka v Českém krasu nejstarší turisticky značenou stezkou v Čechách.

Hráz Slapské přehrady

Ve Štěchovicích zaparkujeme u hlavní silnice v blízkosti autobusové zastávky. Tam také najdeme turistický rozcestník a zvolíme červenou značku. Již zdálky vidíme jednu ze štěchovických dominant, pozoruhodný secesní kostel sv. Jana Nepomuckého, vybudovaný v letech 1911-1914 podle plánů architekta Kamila Hilberta, proslaveného dostavbou svatovítského chrámu na Hradčanech. K jeho slavnostnímu vysvěcení mělo dojít 9. října 1915, muselo však být o dva týdny odloženo. Štěchovice totiž postihla událost, kterou zažily mnohokrát předtím i potom. Povodeň.

Poblíž kostela přejdeme po lávce říčku Kocábu a stoupáme mezi vilkami. Cesta dále stoupá lesem, nejprve prudce a potom mírněji, a nakonec se napojí na asfaltovou silničku, po níž sejdeme na rozcestí Pod Homolí. Po levé straně se na vrcholu Homole ukrývá velká vodní nádrž, do níž je v nočních hodinách čerpána voda z přehrady a v době energetické špičky vypouštěna zpět potrubím z výše 160 metrů na turbiny přehradní elektrárny. Přidá se k nám modrá značka a společně s naší červenou dojde asfaltovou cestou k rozcestí Kolna. Tady byl nejvyšší bod někdejší staré cesty ke Svatojánským proudům. Červená značka se tu odpojí a my budeme pokračovat po modré pohodlnou lesní silničkou do Třebenic. Postupně se nám otevře pohled do vltavského údolí. Kolem tenisových kurtů dojdeme k turistickému rozcestníku u silnice naproti restauraci V proudech.

Tady je čas na malý odpočinek, protože dál už naše předky následovat nemůžeme. Původně malá vesnička Třebenice, doložená již ve 12. století jako majetek benediktinského kláštera ostrovského, se po roce 1949 proměnila v sídliště budovatelů Slapské přehrady. Za 1. republiky byla totiž konečně zahájena dlouho plánovaná stavba vltavské kaskády nad Prahou. Měla se skládat ze čtyř přehrad. Roku 1935 byla dokončena první z nich ve Vraném a v roce 1939 byla zahájena stavba přehrady nad Štěchovicemi. Když byla roku 1943 napuštěna, zmizely natrvalo romantické Svatojánské proudy pod klidnou hladinou jezera dlouhého přes 7 km. Po 2. světové válce byly původní plány změněny a zbývající dvě přehrady nahrazeny jedinou, pro jejíž hráz bylo zvoleno místo někdejšího Dolejšího slapu.

Hořejší slap býval ještě asi půl kilometru výše proti proudu. Tady začínalo pro plavbu nejnebezpečnější místo na celém toku, říkalo se mu Vltavské nebo Štěchovické proudy, nejčastěji však prostě jen Proudy. Už od středověku se datují snahy o zlepšení splavnosti Vltavy, jejíž tok byl důležitou dopravní tepnou zejména pro dopravu dřeva a soli do Prahy. Když roku 1638 koupil panství Hradišťko na vltavském břehu strahovský klášter premonstrátů, stál v jeho čele opat Kryšpín Fuk z Hradiště, rodák z Olomouce. Tento podnikavý muž nabídl císaři Ferdinandovi III., že se ujme prací na úpravě říčního koryta. Císař jeho návrh přivítal, udělil mu potřebný patent a přesto, že stále ještě zuřila třicetiletá válka, poskytl i nějaké peníze. V letech 1641-1643 nechal opat Fuk skutečně odstranit z koryta a břehů řeky mnoho nebezpečných překážek, některé balvany byly vyzdviženy zvláštním kladkostrojem, jiné byly odstřeleny. Tak byla částečně odstraněna i skála Sedlo u Hořejšího slapu, která původně téměř přehrazovala řeku. Na paměť ukončení prací roku 1643 na ní nechal opat postavit sloup z tvrdého pískovce s latinskými nápisy. Na jeho vrchol byl upevněn železný císařský orel, kterého vykoval pražský zámečník Hanuš Kugler. Podle tehdejšího vladaře se mu začalo říkat Ferdinandův sloup. V roce 1721 do jeho sousedství přibyla ještě socha sv. Jana Nepomuckého, nového patrona plavců. Zajímavé je, že tento světec byl kanonizován až roku 1729, socha tedy byla zhotovena v době, kdy byl teprve prohlášen za blahoslaveného. Právě podle ní se však brzy potom proudům začalo říkat Svatojánské.

Podnikavý opat Kryšpín Fuk našel nástupce i v 18. století. Byl to především tyrolský rodák Johann Ferdinand Schor, původně malíř a zahradní architekt, který se tak intenzivně věnoval technice, že se dokonce stal v tomto oboru vysokoškolským profesorem. Po roce 1724 pokračoval vlastní technikou v odstraňování balvanů z vltavského řečiště, stavěl hráze usměrňující tok a zejména upravoval jezy. Na dvou místech, kde byly pro lodi zvlášť nebezpečné propusti, vybudoval roku 1729 plavební komory, do té doby u nás zcela neznámé. O půl století později se věnovali dalšímu zlepšení plavebních podmínek také vojenští inženýři. Hořejší slap dávno zmizel ve vodách Slapského přehradního jezera, ale my se přesto vydáme hledat svatojánskou sochu a Ferdinandův sloup.

Na turistickém rozcestí v Třebenicích si vybereme zelenou značku a budeme po ní sestupovat k řece. Asfaltový chodník se změní ve schody, po nichž vyjdeme na silničku. Než budeme pokračovat v sestupu, podíváme se vpravo. Přímo před námi se tyčí hráz Slapské přehrady a u silničky na kamenném podstavci stojí sv. Jan Nepomucký. Tady našel azyl, když jeho původní místo bylo zatopeno. Není to však ta původní barokní socha z 18. století. Tu silně poškodila povodeň a roku 1908 ji opat strahovského kláštera Method Zavoral, rodák z nedalekého Neveklova, velký vlastenec a mecenáš rodného kraje, nechal nahradit novou, kterou objednal u sochaře Čeňka Vosmíka. Na tabulce u podstavce můžeme číst text epigramu Karla Havlíčka Borovského: „Svatý Jene z Nepomuku, drž nad námi Čechy ruku, ať nám Bůh dá, co dal Tobě, by náš jazyk neshnil v hrobě“.

Socha sv. Jana Nepomuckého nyní stojí pod hrází Slapské přehrady

Ferdinandův sloup z cesty k elektrárně a z přehradní hráze

Od svatojánské sochy je to jen několik kroků po silničce k elektrárně. Z cesty je dobře vidět mohutná hráz. Stavba Slapské přehrady byla zahájena roku 1949 a v roce 1954 začalo její napouštění. Hráz vysoká 65 metrů vytvořila jezero o délce 44 km. Délka koruny hráze, po které vede silnice, představuje 260 metrů. Projektantem tohoto díla byl architekt Libor Záruba. Do úpatí hráze je vestavěna elektrárna se třemi turbínami. Před vstupní brankou do jejího areálu vidíme po levé straně silničky velký skalní blok. Na jeho odvrácené straně nad vodou je ukryto místo, kam byl nově postaven rovněž zachráněný Ferdinandův sloup. Nad jeho barokní hlavicí je vytesána stylizace zpěněných vln, z nichž vystupuje železná tyč. Na ní byl původně upevněn císařský orel, v euforii nad vznikem samostatného Československa roku 1918 však prý skončil ve vodách Vltavy. Sloup lze z cesty spatřit mezi větvemi porostu. Dobře vidět ho můžeme také z koruny přehradní hráze, to bychom si však museli udělat krátkou zacházku od turistického rozcestí v Třebenicích dále po modré značce. Výhled na jezero i do údolí pod hrází ale rozhodně stojí za to. Přehrada stojí těsně nad někdejším Dolejším slapem a zakončení jejího přepadu je právě na skalnatém ostrůvku, kde byl mezi plavci tak obávaný Kubíček.

Vrátíme se k zelené značce a protože na nás tu žádní plavci nečekají, sejdeme po ní na pěšinu, která vede po toku řeky zpět ke Štěchovicím. Přes osadu Svatojánské proudy dojdeme k turistickému rozcestí Pod Třebenicemi. Cesta se klikatí nad řekou a doprovázejí nás i zastavení naučné stezky. Pěšina je kamenitá, prochází suťovými poli a úbočím strmých skal a kde je nemůže obejít, projde je tunelem.

Stezka nad přehradním jezerem

Těžko přístupné skály jsou domovem řady chráněných rostlin, ale jejich skutečnou ozdobou je naše největší ještěrka, ještěrka zelená. Klidná hladina poněkud ponurého přehradního jezera pod námi ukrývá někdejší postrach plavců, nebezpečné proudy. Pod hladinou však také zmizela úzká pobřežní potahová stezka, po níž koně jako pověstní burlaci namáhavě vlekli proti proudu lodě, které v Praze vyložily svůj náklad a bylo třeba je dopravit zpět do místa, odkud vypluly. V levotočivém zákrutu řeky vidíme na protější straně skálu Mařenku. Další skalní stěna připomínala plavcům siluetu Jana Žižky a podle ní se tu místu u řeky říkalo Žižkův brod, ačkoli tu nikdy žádný brod nebyl.

Na stráních nad přehradou se vyhřívá ještěrka zelená

Mineme turistické rozcestí Na skalách a v další levotočivé zatáčce vodního toku přicházíme k místu, kde se dodnes nachází nejstarší trempská osada Ztracenka, osada lidí, kteří milovali volnou přírodu, kamarádství a také zpěv s kytarou u táborových ohňů. Právě tady vznikl i první trempský pěvecký sbor, z něhož vyšel nejplodnější autor trempských písní Jarda Mottl, ale také kdysi populární komik Jaroslav Štercl nebo pěvec Národního divadla Oldřich Kovář. Po napuštění přehrady se osada musela přestěhovat o něco výš, ale dnes tu vidíme chaty v nepřístupných stráních na obou březích a zaujímají i vrchol kopce zvaného Kletecko naproti Ztracence. Pěšina se dále klikatí úbočím, míjí dřevěné sruby a pak vystoupí poněkud výše nad řeku k osadě Fáberka.

To místo objevili za 1. světové války první divocí trempové. Zleva tu do řeky přitékal potok, kterému říkali Yukon. Kolem starého vodáckého tábořiště vyrostla časem srubová osada zvaná Oregon City a nedaleko byl přívoz, kde působil legendární převozník Fábera. Tento milovník Vltavy a trempů tu provozoval i kantýnu a zemřel právě v roce 1939, když začala výstavba přehrady. Zatopení proudů se tedy už nedožil. Dnešní osada nese jeho jméno od roku 1967.

Když vystoupáme k turistickému rozcestí Pod strání, setkáme se s modrou značkou a po ní budeme pokračovat do cíle. Cestou vidíme hráz Štěchovické přehrady, k níž z vrchu Homole míří mohutné tlakové potrubí.

Tady bylo místo nazývané Dolejší Buk. Zleva tu do toku řeky zasahovalo mohutné skalisko, které mělo podivné pojmenování Hotovák. Hotováci byli totiž pomocní plavci, kteří pomáhali při splavování vorů obtížným úsekem Svatojánských proudů. V těchto místech už měli hotovo, byli nadbyteční a tak vyskakovali na příhodný balvan, aby se vrátili domů. Právě Dolejší Buk byl za 1. republiky vybrán jako místo stavby Štěchovické přehrady, byla však budována až v těžkých letech protektorátu 1939-1945. Její 124 metrů dlouhá hráz zvedla hladinu řeky o 20 metrů a vytvořila přes 7 km dlouhé jezero. Zdejší plavební komora je u nás nejvyšší a součástí přehradní hráze je také elektrárna. Nedaleko pod ní ústí zprava do Vltavy potůček, přitékající roklí Dušno. Ten břeh patřil za války ke cvičišti esesáků a roku 1946 tu byl Američany vyzvednut tajně ukrytý nacistický archiv. Poblíž prý Němci uložili také zlatý poklad. Ten se však dosud nikomu objevit nepodařilo.

Naše modrá značka vejde do Štěchovic uličkou Na Buku. Znovu vidíme Hilbertův secesní kostel s prvky historismu, u něhož je vysoce ceněno i jeho zasazení do krajiny. Byl by určitě ještě větším turistickým lákadlem, kdyby byl méně sešlý. Je pozoruhodné, že pomoc při jeho opravě nabídlo i partnerské paraguayské město San Juan Nepomuceno, jehož patronem je stejný český světec. Mezitím však už nás značka dovedla zpět k východišti u zastávky autobusů ve Štěchovicích, jimž byl roku 2006 vrácen historický status městyse z 15. století.

Chaty nad Štěchovickou přehradní nádrží

Odtud dobře vidíme také druhou dominantu Štěchovic, elegantní most přes Vltavu. Až do roku 1939 tu byl jen přívoz, který již zdaleka nepostačoval potřebě. Stavba mostu byla zahájena v roce 1937 podle projektu Miloslava Klementa. Mostovka je zavěšena na dvou zdánlivě masivních obloucích o rozpětí 114 metrů, ty oblouky jsou však ve skutečnosti duté. Když byl most 20. května 1939 otevřen, žádná sláva se nekonala, přestože byl tehdy považován za nejkrásnější u nás. Naše vlast byla v té době totiž již okupována nacisty. Ti naštěstí v závěru války nestačili odpálit nálože, kterými ho chtěli zničit. Most se prozíravě klene 6 metrů nad nejvyšší uvažovanou hladinou řeky a díky poctivě odvedené práci dosud odolal všem rozmarům přírody i při katastrofální povodni v roce 2002.

Štěchovický most

Svatojánské proudy pohltila téměř nehybná hladina přehradního jezera a tak na výletě neuvidíme ani neuslyšíme jejich hukot a tříštění divokého vodního proudu o skaliska. A přesto je mohou dodnes slyšet lidé na celém světě. Národní klasik Bedřich Smetana je totiž zaklel do své proslulé symfonické básně nazvané jménem naší národní řeky a zařazené do cyklu Má vlast.

V turistických mapách je u vrcholu Kletecka zakreslováno vyhlídkové místo se Smetanovým jménem. Vyhlídka tu skutečně je. Betonová plošinka se zábradlím je ukryta na skalním výběžku za skupinou chat, k němuž pohodlně dojdeme luční cestou od Třebsína. Výhled je odtud skutečně nádherný. V hlubině leží zákrut řeky, v němž se tísní přehradní jezero. Pohled na Svatojánské proudy musel být fantastický. Smetanovo jméno však na vyhlídce nenajdeme, nikdo také neví, zda na tomto místě někdy skutečně byl. Svatojánské proudy však znal dobře, protože podnikl podobný výlet jako my. V létě roku 1870, bylo to 14. července, přijel do Štěchovic parníkem jako řada dalších nadšenců a vydal se na pěší túru k Ferdinandovu sloupu. Do Štěchovic se vrátil lodí po plavbě divokými proudy. O čtyři roky později svůj zážitek vložil do kompozice. Svatojánské proudy už nikdy neslyšel. Právě tehdy totiž ohluchl.

Pod Kleteckem kdysi bouřily Svatojánské proudy,

dnes ze skalní vyhlídky uvidíme jen klidnou hladinu přehradního jezera

Východiště: Štěchovice, autobusová zastávka

Trasa: poměrně náročná

Mapa KČT: Hřebeny a Slapská přehrada

Kilometráž: Štěchovice – Pod Homolí 3 km – Kolna 3,5 km – Třebenice 5,5 km – Na skalách 9 km – Ztracenka 9,5 km – Pod strání 11,5 km – Štěchovice 13,5 km

(2)      GALERIE VE SKALÁCH

Když přijedeme do Liběchova, na křižovatce poblíž kostela odbočíme směrem na Štětí a po několika metrech stojíme před zámkem. Tady zaparkujeme a protože nás tentokrát čeká cesta do 40. let 19. století, musíme si říct, co se tenkrát vlastně stalo.

Majitelem panství Liběchov byl tehdy zbohatlík Antonín Veith. Byl to Němec, jeho otec Jakub, původně prostý tkadlec, pocházel z Volar. Jako mladý vyučenec Jakub Veith odešel na práci do tkalcovské dílny ve Vídni, byl velice dovedný i podnikavý a domů se vrátil už s malým jměním. V rodných Volarech se oženil s dcerou purkmistra a odstěhoval se do Českých Budějovic, kde začal vyrábět látku zvanou pik. Měl štěstí, protože získal zakázky na dodávky látek pro armádu. Bohatl, stal se váženým měšťanem a brzy si mohl koupit panství Dub u Vodňan. Ze svých lesů začal dodávat dřevo na stavbu pevnosti v Terezíně a peníze se jen hrnuly. V roce 1801 koupil od hrabat Pachtů z Rájova panství Liběchov s blízkou Chcebuzí.

Pachtům Liběchov patřil od roku 1709 a zdejší okrouhlou renesanční vodní tvrz nechali kolem roku 1730 přestavět Františkem Maxmiliánem Kaňkou na letní zámek přibližně dnešní podoby. Jakub Veith se tu usadil, ale pokračoval v hromadění majetku. Ve středních Čechách koupil Jirny a Kolín, na Karlovarsku Nejdek a Děpoltovice, na severu Semily a Jesenný, na Klatovsku Klenovou, v sousedství Liběchova Brocno, Sukorady a Snědovice a pak ještě řadu menších panství po celých Čechách. Byl stále velice podnikavý, zakládal zejména cukrovary. Kromě Liběchova ještě za života vše rozdělil mezi své děti, měl totiž tři dcery a syny Václava a Antonína. Mladší Antonín studoval na pražském akademickém gymnáziu, kde se naučil dobře česky. Miloval vědu a umění, zabýval se francouzskou a anglickou literaturou, po otci byl lidumilný, ale již ne tak podnikavý. Když Jakub Veith roku 1833 v 75 letech zemřel, připadl Liběchov 40letému Antonínovi.

Antonín Veith podporoval vedle německých i české školy a knihovny, sbíral umělecká díla, ve svém sídle hostil Palackého, Jungmanna, Šafaříka, Tyla nebo právníka Braunera, pět let na zámku maloval Josef Navrátil. Za těmito aktivitami stál jako šedá eminence nadšený vlastenec, liběchovský farář Filip Čermák. Ten ho také přivedl k myšlence, aby stavbu letohrádku v Tupadlech započatou v roce 1837 proměnil na Slavín se sochami významných osobností českých dějin. Záměr nabyl reálné podoby, když se Veith roku 1839 osobně setkal s významným mnichovským sochařem Ludwigem Schwanthalerem. Snad už v následujícím roce navštívil svou neteř provdanou za bohatého šumavského skláře Ferdinanda Abeleho v bavorském Ludwigsthalu a přivezl si odtamtud nového kuchaře s nevšedním uměleckým nadáním. Byl to 20letý mladík, Čech, a jmenoval se Václav Levý.

Levý se sice narodil ve vesničce Nebřeziny u Plas jako synek velmi chudého ševce, ale už ve dvou letech se přestěhoval s rodiči do Kožlan, odkud pocházel jejich rod. Od dětství projevoval mimořádné výtvarné nadání, na pastvě vyřezával ze dřeva a borové kůry a modeloval z hrnčířské hlíny, které bylo u Kožlan dost a dost. Pomáhal u sedláků, protože na dokončení učení u truhláře nebyly peníze. Na radu z kožlanské fary odešel v 16 letech do Plzně k františkánům jako kuchař, brzy však přešel k augustiniánům do Lnář. Tam měl větší možnost se věnovat řezbě. Dokonce se z té doby dochovaly jeho řezby Madony, sv. Mikuláše a krucifix. Mniši ho poslali do Drážďan, aby se řádně vyučil kuchařem, a hned potom se objevil ve velkopanské sklářské kuchyni za Železnou Rudou.

V Liběchově chodil Levý ve volném čase do okolních lesů a tesal do skal, nejprve jednoduché věci, později i stále náročnější. Podstatně ho ovlivnil augustiniánský mnich František Klácel, řádovým jménem Matouš. Ten přišel do Liběchova roku 1844 jako knihovník, když byl předtím pro své vlastenectví a pro církev nepřijatelně pokrokové a svobodomyslné názory zbaven profesury filozofie. Levý tehdy začal podle Goethovy bajky Ferina lišák, kterou Klácel překládal a kde zvířata představují různé lidské vlastnosti, tesat postavy v nedaleké jeskyňce. Před ní potom přibyly i postavy blanických rytířů. Té skupince skal s jeskyní se dnes říká Klácelka.

Vstup do Klácelky

Litoměřický biskup se nechtěl smířit s přítomností takového kněze jako Klácel ve své diecézi a dosáhl toho, že byl po roce odvolán do svého mateřského kláštera na Starém Brně. František Matouš Klácel však ještě stačil přesvědčit Veitha, aby Levému umožnil studium na akademii v Mnichově, kam 25letý mladík odjel na podzim 1845 a do Liběchova se vracel už jen na prázdniny, aby dokončil Blaník a sošky andílků pro zámeckou zahradu. V témže roce Veith také objednal v Mnichově bronzové sochy pro svůj Slavín. Ludwig von Schwanthaler začal studovat české dějiny.

Otlučení blaničtí rytíři v Klácelce by za nás už asi bojovat nemohli,

protože stejně otlučení permoníci jim už také těžko vykovají na kovadlině zbroj

Zlom přinesl revoluční rok 1848. Nepřátelé Čechů zrazovali Veitha od jeho aktivit, ale horší bylo, že v listopadu nečekaně zemřel teprve 46letý Schwanthaler a bankrot Veithova švagra přinesl velké finanční potíže. Projekt Slavína byl zastaven. Když se Levý po 5 letech vrátil, zůstal vlastně na holičkách. Zhasla naděje na pokračování ve Schwanthalerově práci a těžce nemocný Veith po třech letech zemřel. Protože Antonín Veith se nikdy neoženil, Liběchov připadl jeho synovci a slavné doby skončily. Sochař Levý živořil z náhodných zakázek v Praze a pak dlouhá léta v Římě. Došel sice uznání v cizině, ale u nás je paradoxně znám většinou jen na základě svých mladistvých prací na Liběchovsku.

Výtvory Václava Levého ve skalách spojuje modře značený okruh, který začíná právě před liběchovským zámkem. Vyjdeme kolem autokempu do osady Boží Voda, kde při minerálním prameni bývaly malé lázně a později pstruží sádky, přetneme silnici a vystoupíme strmou stezkou ke Klácelce. Nejcennější Levého dílo chránila před vandaly mříž, ta tu sice zůstala, ale už nic nechrání. Postavy jsou proto poznamenány nenechavci i více než 150 lety nepohody. Sejdeme do údolí a znovu šplháme na sousední kopec, kde najdeme mohutné Čertovy hlavy. Po příkrém sestupu do Želíz překřížíme opět silnici a na rozcestí se setkáme se zelenou, která nás údolím Liběchovky doprovodí do Tupadel. Nad vsí tu vyčnívá výrazná věž pseudoslohového zámečku s maurskými prvky. Tady měl být Veithův Slavín, pro který stačil Schwanthaler dokončit jen osm soch ze dvaceti čtyř objednaných. Libuše, Přemysl, sv. Václav, Přemysl Otakar II., Eliška Přemyslovna, Arnošt z Pardubic, Jiří z Poděbrad a Bohuslav Hasištejnský z Lobkovic odpočívají podle Veithovy závěti v Národním muzeu.

Čertovy hlavy

Had přeťatý sekerou je ohlodán i zubem času

Naše modrá se v Tupadlech osamostatní a odbočí vlevo do lesů. Na dalším rozcestí, z něhož se značka začíná vracet k Liběchovu, najdeme na skále plastiku hada přeťatého sekerou a o kus dále pískovcový blok zvaný Harfenice podle silně poškozeného reliéfu ženy s harfou vedle několika reliéfů hlav a jeskyňky. Ještě dále je v osamělé skalce vytesána kaple sv. Máří Magdalény. Pohodlnou cestou se vracíme k Liběchovu, klasicistní kulturní zážitky nám naruší jen pohled na obří chladicí věže elektrárny na druhém břehu Labe.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Turistické okruhy po Česku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.