Copyright © Alžběta Prknářová, 2020.

Cover design © Veronika Nemejovská, 2020.

Copyright © Práh, 2020.

All rights reserved.

ISBN 978-80-7252-871-4

Jak jsem se poměl se slečnou Barborou

Želel jsem nedávného odchodu Saturninova méně, než by si ten dobrý sluha zasloužil. A to proto, že jsem si dělal velké naděje, co se slečny Barbory týkalo. Musela ke mně tehdy na výpravě do pustiny chovat sympatie, když mi vyšla vstříc a drobným roztomilým trikem se sirkami, který svědčil o její pohotovosti a vynalézavosti, zařídila, abychom se spolu ocitli sami. To jsem již popsal v první knize o našich dobrodružstvích.

Naše schůzky neskončily a byly, mohu-li to tak říci, čím dál rozpustilejší. V mé zamilované kavárně Imperial Barbora jednou objednala ty proslulé koblihy a metala je po hostech, zatímco jsem se já mnohomluvně ospravedlňoval, obskakoval je a stíral jim povidla z redingotů. Hosté však omluv nepotřebovali, tak byli okouzleni pohledem na rozkuráženou slečnu Barboru v seržových šatech se sukýnkou nad kolena. V zlaté a štukové parádě působila jako bohyně mládí a zdraví.

Včera se mnou dokonce vyplula na občanskou plovárnu. Svlékla se do titěrného koupacího kostýmu, zatímco já jsem vesloval v plátěných gatích a volné bílé košili a vše korunoval slamák. Vnímal jsem cituplné pohledy mladých mužů z lodiček, jež jsem mocnými záběry předjížděl. Nepokrytě jimi častovali slečnu Barboru. Plál jsem žárlivostí, zároveň jsem se dmul pýchou.

Slečna Barbora trvala na tom, že se nalodíme na můj hausbót a vypijeme si tam skleničku sangrie, což byl její oblíbený nápoj, a nic nedala na mé protesty; mám přeci veslici zapůjčenu jen na hodinu, a budu tedy nucen připlácet.

Vesluji znamenitě a též pádluji, jelikož jsem se těmto sportům věnoval na vysoké škole. Tu jsem nedokončil, neboť jsem neviděl ve studiu žádnou výhodu poté, co se mi dostalo nevelkého sice, ale přeci jen dostatečného dědictví, které mi umožnilo do konce života žít podle vlastních tužeb. Změnil jsem na Barbořino přání směr a zamířil k elegantnímu hausbótu, který mi Saturnin tak velkoryse přenechal.

Slečna Barbora mě povzbuzovala jako oni honiči osmiveslic. Jednou či dvakrát přejela po mém stehně jako trenér, který zjišťuje, zda je jeho svěřenec patřičně osvalený. Ošíval jsem se a kámen mi spadl ze srdce, když jsme dorazili na místo. Křepce jsem z loďky vyskočil na okraj hausbótu.

Nabídl jsem slečně místo na proutěném křesle na přídi, ale nedala jinak, než že si prohlédne interiér mého útočiště, zvláště pak trofeje afrických zvířat, která tam Saturnin zanechal, aby podtrhl mou pověst gentlemana a lovce.

Nechala si zapálit egyptku a naslouchala zaujatě mému výkladu s hlavou lehce nakloněnou na stranu, což dávalo vyniknout jejímu ladnému krku.

Bavil jsem slečnu Barboru historkami, které jsem zde zažil, a zejména mistrovský kousek Saturninův, kterým vyhnal z lodi tetu Kateřinu a Milouše pomocí škrabošek, ji nanejvýš zaujal. Nakukal jim totiž, že pokud si nenasadí masky, budou je obtěžovat krysy, myši, potkani a plši přebíhající přes jejich nechráněné obličeje. Barbora nedala jinak, než že se podívá do oné proslulé kóje, kde se tato patálie odehrála. Bylo mi trapné ocitnout se s mladou dámou v ložnici, navíc s mladou dámou oblečenou ve sporém koupacím kostýmu. Než co jsem mohl dělat?

Mé rozpaky narostly, když plavně vyskočila na postel, protáhla se tam a navrhla, že si budeme hrát na tetu Kateřinu a na Milouše a čekat, až přijde Saturnin.

Koktavě jsem se ospravedlnil a nabídl jí vynikající peruánskou kávu, ještě to pozůstatek Saturninových výbojů.

Nabídku přijala, byla však méně mluvná než předtím a ani zpáteční cesta na pramičce ji netěšila. Více než mě hleděla si oněch hochů, kteří na ni z jiných plavidel vrhali necudné pohledy.

Jak byly Rychlé šípy okradeny

Hoši z Rychlých šípů pořádali po prázdninách, nabitých dobrodružnými výpravami, své sbírky známek. „Podívejte, podívejte,“ vyskočil Rychlonožka jako čertík, „mám tureckou dvoudinárovou, plantážníci!“ Vytáhl známku zpod celuloidového pásku alba a začal se s ní laskat. Ani nejbližší kamarádi netušili, které z gest ryšavého rozježence je vedeno naivitou a kdy si z nich tropí šprťouchlata.

„Dej si placku na čelo,“ odtušil chladně Jarka Metelka, uhlazený černovlasý hoch, na kterého si myslela leckterá gymnazistka, „snad nechceš dopadnout jako Maxmilián Dráp.“

„Maxmilián Dráp!“ zatrnulo Jindrovi Hojerovi. Byl to nenápadný blonďák, vždy dokonale ulízaný. Nebyl tak talentovaný jako ostatní hoši ze slavného klubu. O to byl však spolehlivější.

Dráp a jeho sbírka! Bylo to jedno z nejpochmurnějších dobrodružství Rychlých šípů. Ještě teď Jindru ve snách děsil skelet nebohého kolekcionáře, který omylem vyhodil modrého mauricia a pak zemřel žalem. Hoši našli kostru na půdě starého domu.

„Ztratila se mi turecká dvoudinárová,“ vykřikl Červenáček. „Rychlonožko, Rychlonožko, nemáš ji?!“ Červenáček se podrbal pod svou věčnou čepicí, podle které dostal přezdívku. Byl malý, štíhlý, ale vyhlížel jak panenka. Hotová kořist pro prostopášnou zralou ženu.

Mirek Dušín vzhlédl od svého vzorně vedeného modrého alba: „Kroť vášně, Červenáčku, a nejprve si vše pořádně zkontroluj, než dojdeš k nepředloženým závěrům.“ Mirek sice nebyl tak krásný jako Jarka, ani tak blonďatý jako Jindra, byl však nezpochybnitelným vůdcem klubu. Nikdy neřekl sprostého slova, byl za všech okolností čestný a spravedlivý a vždy si věděl rady. A když na to došlo, uměl i znamenitě zápasit s nehodnými hochy, kteří rostli jako dříví v lese, a vyhledávali proto rozmíšky.

Tu zvolal Jindra Hojer: „Chybí mi svinibrodská zelená s portrétem pana Švehly! Vyměnil jsem ji s Mencířem za sedm Franzů Josefů!“

To už bral Mirek Dušín vážněji. Jindra Hojer byl tichý, uvážlivý, rozšafný chlapec, ne tak hr do všeho jako Červenáček a Rychlonožka. „Hoši, zkontrolujme si všichni své známky, v tom musí něco vězet.“

Mirek Dušín si byl vědom své odpovědnosti. On, zhýčkaný synek narodivší se se zlatou lžičkou u úst, dokázal z kluků z periferie vytvořit nejslavnější klub. Příběhy Rychlých šípů denně sledovaly sta tisíce horlivých dětí a mládežníků v oblíbeném časopisu Mladý hlasatel. Spisovatel Jestřáb jejich příhody načinčal a zakroutil, přidal vtipů i katastrof, leč vše podstatné bylo o tom, co Rychlé šípy zažily. Mirkovi však nikdy sláva nestoupla do hlavy. Ani on, ani Jestřáb nečetli komiks Captain America. Kdyby četli, mohli by žalovat jeho tvůrce, že se nechali inspirovat právě Mirkem Dušínem.

Hoši se ponořili do svých tlustých alb, plodů píle a směnných obchodů, v nichž si vedli znamenitě, neboť jiní chlapci byli často poctěni, když mohli směňovat s proslulými Rychlými šípy, takže mnohdy šli takříkajíc pod cenu.

Co chvíli se klubovnou, nádherně vymalovanou obrazy indiánů, husitů, městských radních a jiných divochů, nesly pobouřené výkřiky nebo nasupené mrmlání.

Když hoši pod Mirkovým vedením sečetli škody, došli ke zdrcujícímu číslu. Dohromady chybělo 178 známek, většinou těch nejcennějších kousků.

Mirek nakvašeně pravil: „U všech plantážníků, hoši, s takovou záhadou jsem se ještě nesetkal. Prožili jsme mnohá dobrodružství, avšak tohle je nejtajemnější ze všech. Klíče od klubovny mám jen já a stará Hojtaška, správcová. Nedovedu si představit, že by Hojtaška půjčila klíče od klubovny někomu cizímu, vždyť má svázány všechny Mladé hlasatele s našimi příběhy. A já nosím klíč pořád zde. Mirek vytáhl zpod trika provázek, na kterém se houpal klíč od klubovny: „Pohleďte, je tam,“ vyrazil ze sebe.

Jarkovi ne nadarmo hoši přezdívali „náš detektiv“. Chlapci četli jen ušlechtilé knihy o trampských dobrodružstvích a na hony se vyhýbali tolik oblíbeným rodokapsům, které hltali jejich spolužáci. Zálibu v detektivních románech, zejména těch o Sherlocku Holmesovi a Leonu Cliftonovi, však Mirek Jarkovi toleroval. Považoval to totiž za koníček, který připravuje Jarku na jeho budoucí profesi policejního důstojníka. Zdatné policisty potřebuje republika jako sůl.

Jarka děl do ticha: „Máme před sebou typickou záhadu zamčeného pokoje. Podezřelí jsme pouze my, nikdo jiný. Kdokoliv mohl ostatním známky nepozorovaně šlohnout.“

Zatímco Mirek se příliš nepodobal tomu, jak ho idealizovaně zachytil geniální kreslíř Fischer (byl ve skutečnosti menší, o něco boubelatější a vlasy měl spíše sivě nahnědlé než zlaté), Jarka vyhlížel jako Jarka ze seriálu. Úhledný štíhlý mladý muž s hezkou, poněkud však bezvýraznou tváří prostou charismatu. Jeho fádní fasáda však skrývala mozek obdařený šedými buňkami Hercule Poirota.

Rychlonožka vyhrkl: „Ale to by přeci jednomu z nás známky nechyběly.“

Červenáček ho zpražil: „Zloděj by nebyl tak hloupý, aby se sám prozradil. Samozřejmě schoval i několik svých známek.“

„Já a hlupák? Dej si placku na čelo, plantážníku!“ ježil se Rychlonožka a ihned zaujal bojový postoj.

Mirek chladil rozpálené hlavy: „Rychlonožka není hloupý, ale poctivý, Červenáčku, a nikdo přeci nepodezřívá tebe, že jsi prohlédl lest případného zloděje.“

Jarka se ozval: „Nás všechny lze z okruhu podezřelých vyloučit. Jednak jsme všichni čestní chlapci, vzor pro všechny ostatní hochy na dlouhá léta. To by však nestačilo. Řada zdánlivě vzorných hochů i dospělých jsou ve skutečnosti práskaní šejdíři. Nikdo z nás však nemá motiv. Známky jsou cenné leda pro nás a nemají žádnou velkou hodnotu na rozdíl od nešťastného modrého mauricia Maxmiliána Drápa. Nikdo z nás by tedy neměl z pychu valného prospěchu. A nikdo, kdo má všech pět pohromadě, se nevystavuje nebezpečí věčné pohany kvůli bezcenným papírkům. Víte, co by se dělo, kdyby se o tom dověděl Jestřáb? To by byl konec našeho klubu.“

Hoši uznale kývli nad Jarkovým mistrovským úsudkem, ne nadarmo byl zván klubovním detektivem.

Ticho by se dalo krájet, když Jarka úsečně sykl: „Musíme tedy proklepnout starou Hojtašku.“

Mirek vzdychl: „To nebude jednoduché. Kdyby zjistila, že ji podezříváme, udělá nám peklo na zemi a taky bychom se mohli z naší klubovny, kterou jsme si tak pěkně zabydleli, štandopéde stěhovat.“

Jarka tu námitku uznal.

Jindra Hojer se přihlásil: „Pamatujete, hoši, jak nás Bratrstvo kočičí pracky sledovalo tou rourou? Co když se nám někdo prohrabal do klubovny?“ Jindra narážel na dávné dobrodružství, kdy usmolený nekňuba Bohouš odposlouchával Šípy, aby mohl donášet jejich záměry Dvorečákům.

Mirek se zakabonil: „Musíme prověřit každou eventualitu, hoši, do toho.“

Rychlé šípy prošmejdily celou klubovnu, ohledaly i trnitý přídvorek, ve kterém se nacházela, leč nenalezly žádný tunel, nic, co by tajemného lupiče mohlo přivést k jejich milým známkám.

„Plantážníci, u Jóviše,“ vykulil oči Rychlonožka, vyděšen kvalitou svého nápadu: „Co kdybysme tady drželi hlídky každou noc? Toho pobertu určitě nepřešla chuť a přijde krást znovu!“

„Výborně, Rychlonožko,“ pochválil chlapce Mirek Dušín. „Kdo se hlásí první?“

Pět rukou vyletělo nahoru.

Mirek řekl: „Ty, Jarko, ne, ty si vezmeš na starost starou Hojtašku. Musíš se jí nenápadně přilepit na paty a zjistit, jestli není tou škodnou ona. Červenáček a Rychlonožka si to nejprve musí vyžehlit u rodičů, aby jim ponocování dovolili. Zbývá to tedy na mě a na Jindru.“

„Beru si první hlídku na starost,“ radostně zavýskl Jindra.

Hoši se rozcházeli do svých domovů. Většina na kutě, jen Jindra pro deku a baterku. Tuhle noc spát nebude. Podaří se mu dopadnout tajemného chmatáka?

Jak jsme s doktorem Vlachem probírali charaktery

Slečna Barbora mi po povedeném výletu na můj hausbót už nevolala. Já jsem ji nechtěl obtěžovat, zajisté věděla, co dělá. Ona vždy věděla, co dělat.

Jednoho luzného dne mě navštívil doktor Vlach. Vlach byl sice cynický patron bez špetky odpovědnosti, leč byl zábavný a jak známo, lidé si více cení zábavnosti než odpovědnosti.

Vlach nepřišel osamocen. Přibyla s ním i zlatě opletená lahev dvanáct let starého koňaku.

Pozdravil mě téměř bouřlivě. Ukázal na Hradčany a huňatý Petřín, nad nimiž se sbírala mračna probodená paprsky slunce: „Tohle vám nepřestanu závidět. Praha je nejhezčí z Vltavy. Kdybych si místo srubu pořídil hausbót, udělal bych zatraceně líp.“

Srdečně jsem ho přivítal, usadil do proutěného křesílka a odkvapil otevřít láhev a nalít nám oběma. Po chvíli nezávazného hovoru o počasí, politice a pohlavních zvrhlostech jsem se zeptal: „Jak se má nyní teta Kateřina?“

Doktor Vlach se usmál: „Inu podle pravidla, že dobro je po zásluze potrestáno a pletichář vždy vyhraje. Vdala se za nesmírně bohatého pána, je to Turek, který vydělal na rejdaření, ale pak se usadil v Praze z lásky k Jiráskovým spisům. Sám je bezdětný a na Miloušovi může oči nechat. Zahrnuje ho dary a nedávno mu dokonce pořídil bugatku na míru dělanou.“

Poněkud mi poklesla čelist. Má hadimrška mi sice bohatě stačí, ale který mladý muž by nezatoužil, aspoň v koutku srdce, po nové nablýskané bugatce?

„Hm, to rád slyším,“ ucedil jsem zakysle, „aspoň nyní nebudou škodit.“

Doktor Vlach zavrtěl hlavou: „Nevyznáte se v lidské povaze, mladý muži. Škodlivý člověk škodí tím víc, čím lépe se mu daří.”

Musel jsem mu dát za pravdu. Těžko uvěřit, že by náhlé štěstí udělalo z Kateřiny onačejšího člověka. Z Milouše, jejího rozhýčkaného spratka, však zajisté udělá horší bytost. Už jako chudý výrostek měl sklon přeceňovat své nevelké schopnosti a dvořil se slečně Barboře. Samozřejmě marně.

Teď, s onou bugatkou, bude ještě o poznání dotěrnější.

Doktor Vlach mé úvahy přerušil: „Už nebude muset dotírat. Většina slečen, když vidí bugatku, dotírá sama. A slečny umějí dotírat.“

Vzpomněl jsem si na Barbořinu návštěvu v hausbótu, na to, jak si chtěla hrát na Kateřinu a Milouše, a šeredně mi zatrnulo.

Jak Lída Baarová a Adina Mandlová soutěžily

Miloš Havel už měl mejdanů na Barrandově po krk. Podnikavý člověk, zpola chladný kalkulátor, zpola nevázaný bohém hnaný palčivou ctižádostí, se jich však nemohl zříci. Básníci a herci je milovali, ztřískali se jako prasata a pak souložili v zahradách nebo nazí skákali do požární nádrže, nejčastěji však obojí.

Kokain dodával těm bleděfialovým nocím říz, a kdyby byly filmy, které Havel dělal, jen z desetiny tak zajímavé jako to, co se dělo na pověstných večírcích, Hollywood by padl. Jenže jeden musí šetřit na filmech, když tolik utrácí za dýchánky.

Nestálo to za to?

Krásné herečky a statní herci vířili přepychovými místnostmi, mezi nimi oficíři a politici, také několik dam, které by neměly být jmenovány, ale přeci měly větší moc než leckterý oficír nebo politik. Boháčů tam nebylo tolik, sám Havel byl bohatý dost a tady u něj se pěstovala čirá radost, a ne starost o kšefty, od které se zazobanci nedokážou oprostit.

Miloš Havel zářil, ačkoli každé uražené hrdlo láhve se šampaňským tak trochu trhalo i jeho krk. Přece jen i on byl milionář a nechal by si koleno pro pětník vrtat. Avšak tohle byl život. Malá Amerika uprostřed zapšklé střední Evropy. A on, Miloš, ji stvořil. Majetek vám při nějakém převratu může zabrat i hejhula dveřník. Perverzní prožitky vám z duše nevyrve ani svatý Petr.

Tu se k impresáriovi přitřela Adina Mandlová a posadila se mu na klín: „Havlíčku, Havle,“ švitořila, „my s Lídou Baarovou máme dnes sázku. Ta, která dostane Hugona do tvé postele a zašoustá si tam s ním, má hlavní roli v tvém novém filmu Nevěrná. Havlíčku, já dobře vím, že Lída je hezčí než já, ale je to taky větší svině, já jsem jen taková přiléhavá sviňka. Nepomůžeš mi?“

Miloš Havel sáhl Adině pod sukně. Děvče zavrnělo.

Pán filmů děl přísně: „A proč bych měl nadržovat takové uličnici, jako jsi ty, Adino?“

Adina se usmála, jak nejlíbezněji uměla: „Když mi dopomůžeš k výhře, vykouřím ti ho tak, až vyletíš na střechu Lucerny a budeš tam svítit, bobánku.“

Miloš Havel zachrochtal blahem: „Není to špatná nabídka, ale jistě chápeš, Adino, že si vyslechnu i nabídku tvé soupeřky. Připadám si jako Paris.“

Adina se zachmuřila: „Jaký Paris?“

Miloš ji políbil na tvář: „Tím si nepleť svou milou hlavičku a už upaluj.“

Jen Adina odplachtila, už tu byla Lída Baarová, za ruku se držela s Vlastou Burianem. Ten se hluboce uklonil a zacukroval: „Co nejuctivější poklona, pane generální, zde si dovoluji do vaší přízně doporučiti svou nevlastní sestřenku, promiňte, vlastní schovanku Lídu. Je to děvče úslužné a vládne jazyky.“

Miloš Havel se zhroutil do řehotu.

Burian ho obskakoval: „Ale pane generální, pane generální, snad ne nějaká kolika, uctivost, pane generální, mohu jich napojit touto čistou šampaňskou léčivou kysibelkou?“

Miloš rozpřáhl ruce: „Jsem poražen. Chodbou dozadu, pak nahoru a pak vám cestu ukáže majordom. Už upalujte, nebo se smíchy poseru.“

Za chvíli se však přiřítila Lída zpět jako fúrie: „Tohle ti nedaruju, tohle ti spočítám, Milouši! Já jsem hvězda, já klidně můžu jít do Berlína a vysrat se na ten tvůj Barrandov posranej!“

„Co jí je?“ zeptal se Miloš Havel Vlasty Buriana.

Burian jen ukázal kostnatým prstem ke dveřím. Vmotali se do nich polonazí Hugo Haas a Adina Mandlová. Líbali se a osahávali.

Havel se rozesmál: „Věru je důsažnější, když je holka chytrá, než když je úhledná.“

Burian se zatvářil zkroušeně: „Mistře, nechtěl jste říci spíše ,méně blbá‘ než chytrá?“

Miloš Havel ho objal: „Číšníku, šampaňské, hned tři lahve, a mísu kaviáru pro nás dva tady!“

Jak Masaryk povolal Čapka ke službě

Masaryk se zatvářil přísně: „Čapku!“

Čapek se shrbil: „Pane prezidente?“

„Čapku, mám chmuru.“

Čapek si naslinil péro.

Masaryk ho zastavil velitelským pohybem: „To si, Čapku, nepište.“

Čapek složil papíry a usmál se jak z posledních sil.

Masaryk vstal a jal se rázovat po rozlehlé pracovně pod portréty Masaryka.

Byl vysoký a rovný, příkladně vyštafírovaný, majestát sám a nezdálo se, že by ho starosti krušily. Jak Čapek mlčky poslouchal jeho litanii, hrbil se a hrbil, a nakonec dočista zbledl.

Masaryk se proti němu posadil na židli. Zatímco Čapek tonul v lenošce, prezident dával přednost tvrdému posezení.

„Hlavu vzhůru, Čapku,“ povzbudil ho prezident, „už jsme se vylízali z horších šlamastyk. Víte, Čapku, jedno jsem si ověřil, pokud chcete něčeho dosáhnout, musíte dát do hry všechno. Nevím, zda bylo těžší čelit ukřičeným studentům při hilsneriádě, nebo bolševickým kulkám. V obou případech jsem však věděl, že pokud ustoupím byť jen o krok, nikdy nebudu velkým a nikdy si nebudu sebe sama vážit.“

Čapek se usmál: „Tož já nikdy velkým nebudu.“

Masaryk odtušil: „I budete. Pokud Pánbůh dá a dožijete se mého věku, napíšete knihy, které se budou číst za tisíc let, a to já už budu jen zmínka v učebnici, pokud tedy ještě učebnice budou. Nu, budou učebnice, Čapku?“

Čapek se zamyslel: „Inu budou, pane prezidente, budou, knihy nic z překotného rozvoje překonati nemůže, ty budou provždycky. Mohu se i já optat?“

Masaryk usrkl čaje: „Jistě!“

Čapek si zapálil další cigaretu, dolil si výtečné červené z karafy a vysoukal ze sebe: „Celou dobu si lámu hlavu takovou piškuntálií.“

Masaryk ho povzbudil: „Nuže, ven s ní!“

„Nechápu, proč se vy, muž rozšafný a výsostně rozvážný, prezident, který má k ruce generální štáb, početný a zdárný policejní sbor, o různých zpytouších a špezích nemluvě, obrací se svým soužením na mě, neduživého spisovatele? Jako by škrabák z povolání mohl být něčím jiným než zapisovatelem ponižujících strázní a volatelem po větším a barevnějším světě spjatém bratrstvím?“

Masaryk si projel prsty vous, ačkoli se povětšinou střežil si jej prohrabovat, neb to považoval za poruštělé: „Nu, vidím, že jsem se k vám obrátil správně, když si tuto otázku kladete, neboť předem vylučujete, že jsem se vám svěřoval z bezradnosti. Inu, nevědět si rady přeci není bezradnost. Tato záhada mi připomněla vaše povídky z jedné i z druhé kapsy i pomyslel jsem si v sobě: Hle, krom detektivů nasadím na to Čapka.

Detektivové totiž se drží jen faktů a stop reálných, nechtějí vidět, kterak je svět řízen i vlákny neviditelnými, a přesto tužšími než ocelové lano. Vy ta vlákna také nevidíte, to byste byl světcem nebo prorokem, avšak tušíte je jako každý velký umělec.“

Čapek kývl.

Masaryk se zeptal: „Vy jen kývete?“

Čapek znovu kývl.

Masaryk se usmál, což činil jen velice zřídka, dokonce i ve společnosti oddaných přátel. Domníval se totiž, že mu úsměv nikterak nesluší: „Ano, rozumím. Přitakáváte tomu, co jsem pravil, a přitakáváte i mé sotva vyslovené žádosti o pomoc. Nuže, pusťte se do toho, Čapku. Přemýšlejte, jak já neumím a jak je policistům zhola nedostupno. Přemýšlejte jako hrdinové vašich povídek!“

Čapek se lehce uklonil: „Nikdy bych se nenadál, jak budu moci prospět své vlasti. Přecenil jste mě, pane prezidente, tuhle povídku bych nevymyslel.“

Masaryk mu podal ruku na rozloučenou: „Žádný spisovatel nevymyslí hovadin větších než život sám, takže si nestýskejte. Ostatně vaším úkolem není vydumat zápletku, leč rozplésti ji.“

Jak se kolem mě prohnala bugatka

Jednoho obzvlášť kloudného jitra vydal jsem se na svou obvyklou procházku do kavárny Imperial. Těšil jsem se, jak si počtu v Národní politice a Lidových novinách, a při tom si dám silnou anglickou snídani. Jakkoli jsem totiž vedl víceméně zahálčivý život, má váha zůstávala stabilní.

Praha je nejluznější město na zemi, uvědomil jsem si hřejivě. Nemusel jsem obcestovat celý svět jako Saturnin a ujistit se o tom. Praha, ranní Praha rozcinkaná zpěvem ptáků pod vybledlým nebem, z něhož se klube slunce, tato Praha je lepším bydlištěm než Řím, Paříž, Barcelona či New York, o Bombaji ani nemluvě.

Posadil jsem se na obrubník chodníku jako nějaký tulák a jen se rozhlížel kolkolem. Pozoroval jsem pány v plandavých gatích, krásné nožky dam, obdivoval jsem mlékaře, který řídil vozík, do něhož zapřáhl bernardýna, jak chladně přehlíží zuřivé troubení ledařského sentinelu.

Ze snění probralo mě láteření a hluk houkačky. Klakson běsnil, automobily uhýbaly, tramvaje zvonily.

Hlavní třídou valila si to stříbrná bugatka, arogantní a nenávistná, leč páni spráskli ruce nad tou krásou a dámy vzdychaly. Pomyslel jsem si něco o zbohatlících, kteří se zbytečně chtějí lesknout a kazí ostatním jejich snídani, když tu se bugatka dostala na mou úroveň.

Rozvaloval se v ní chlápek v kožené motoristické přilbě, se závodními brýlemi na nose, takže vyhlížel jako nějaký brouk. Kolem krku mu vlála hedvábná bílá šála. V koutku úst mu nedbale kinklalo retko. Jedna ruka si hrála s volantem potaženým želvovinou.

Druhá třímala slečnu Barboru kolem ramen. Její ruka tiskla řidičovo stehno. Tím řidičem nutně musel být spratek Milouš.

Bugatka se přehnala, pohrdlivě pšoukla z výfuku a byla v čudu.

A v čudu byl i můj život.

Cítil jsem se, jako bych vypadl ze svého letního obleku. Seděl tam toliko ten oblek a z nějakého důvodu ho bolelo na prsou.

Pomalým krokem jsem se odebral do kavárny Imperial a objednal si anglickou snídani. Otevřel jsem si kulturní stránku Lidových novin jako obvykle a můj zrak padl na titulek: „Adina Mandlová ve filmu Nevěrná dojímá k slzám.“

I rozvzlykal jsem se též.

Nechtěl jsem, aby mě někdy někdo viděl vzlykat na veřejnosti, připadalo mi to potupné. A o to víc jsem bulil.

Nikdo se mě na nic neptal. Nikoho nezajímaly mé slzy. Do slaniny jsem sotva šťouchnul a odebral se zlým tuhým městem zpět ke svému hausbótu, ačkoliv jsem věděl, že ani tam mě bolest na hrudi nepřejde.

Cestou jsem si nemohl nevšimnout plakátu:

„Hugo Haas a Lída Baarová v novém barrandovském, ryze českém filmu Zlomené srdce“

Jak Jindra Hojer hlídkoval v klubovně

Jindra se na svůj úkol dobře připravil. Měl po ruce baterku, kápézetku a pečlivě svázané ročníky Mladého hlasatele. Ty aby mu nebyla při té vigílii dlouhá chvíle. Musel ji sice trávit v čiročiré tmě, Mladé hlasatele však znal zpaměti, tak si jimi mohl listovat a přesně věděl, kdy se má zasmát. Přesto mu srdce bušilo jako splašené, když popaměti vklouzl jako myš do ztemnělé klubovny. Po kolenou se doštrachal pod stůl. Žádné světlo nemělo dlouhoprsťákům prozradit, že je klubovna střežena.

Tma byla téměř úplná, jen z oken činžáku, na jehož pozemek byla ledabylá stavba, kterou si hoši tak vyštafírovali, přilepena, sem dosahovalo matné, strašidelné, bleděfialové světlo. Jindra, jakkoli nebyl pověrčivý, si vzpomněl na starou Zavadilku a otřásl se. Ta čarodějnice tehdy málem obestřela Rychlé šípy svým fialovým kouzlem. Nebyla jí jejich domovnice Hojtaška, první podezřelá, do jisté míry podobna? Jakkoli se jim vlichocovala, medu ukrajovala, v jejích rysech korunovaných bradavicí na zahnutém nose bylo cosi licoměrného.

Do Jindry se dala zima, a zabalil se tedy do deky. Byly to snad v tomto horkém večeru předrážděné nervy? Neodvažoval se posvítit na hodinky. Podle toho, že i poslední světla zhasla a klubovna se pohroužila do naprosté tmy, usoudil, že se blíží půlnoc.

Oči se mu klížily. Pro tu příležitost připravil si dvě zlomené zápalky a strčil si je mezi spodní a horní víčko. Pálilo to a šimralo, ponoukalo ke kýchnutí, ale Jindra, který plnil bobříky jako druhý hned po Mirkovi, dokázal vydržet, smysly napjaté jako indsman, jehož namalované obrysy tušil na nedaleké zdi.

Každý šelest zvyšoval jeho rozčilení. Parkety vrzaly a cosi bylo ve vzduchu.

Čas běžel pozadu a Jindra ho cítil v zátylku.

V naprosté tmě, sám.

Zrovna když si říkal, že si přeci jen ustele, stočí se do klubíčka a usne, uslyšel znepokojivý zvuk. Ten zvuk nepřicházel ode dveří. Přicházel od okna!

Okno, pomyslel si Jindra, okno, na okno jsme zapomněli.

Teď už mu to bylo jasnější, někdo se snaží okno zvenčí otevřít.

Patrně usiluje prostrčit tenký pevný drát mezi veřejemi a zachytit kliku, aby jí pohnul. Jindra zatajil dech.

Drát, či co to bylo, rejdil po okně a skřípavý zvuk se zadíral Jindrovi do mozku, jako kdyby jím pronikala zubařská vrtačka. Ve světlé chvíli si uvědomil: „Jak to, že my, Rychlé šípy, nemáme žádné dobrodružství u zubaře? To musím Jestřábovi navrhnout!“ Vší silou se snažil, aby mu zuby necvakaly.

Tu najednou zvuk ustal, jako když utne, a klubovna se opět pohroužila do mrtvolného ticha.

Jindrovy našpicované uši zaslechly něco jiného. Těžký zlý plouživý krok. Ne lidský. Jako by to byl krok velké kruté medvědovité šelmy. Ta věc obcházela klubovnu. Dokola a pořád dokola.

Jindra se třásl, přemáhala ho touha řvát jak na lesy a vzít nohy na ramena.

Ten těžký plíživý zlý krok mu připomínal, jak se tajemný Em plížil kolem Tleskačovy dílny. Kdyby nebyl Jindra modernista, jistě by se modlil, takto zůstal sám se sebou. Moc mu to však k duševnímu klidu nepřispělo.

Oddechl si. Ticho.

Slyšel bušení svého srdce. Tep mohl mít tak dvě stě dvacet. Kdyby to nebyl mladý zdravý hoch, jistě by ho už vzal infarkt nebo klepla pepka.

Tu najednou!

Skřípavé zvuky ode dveří. Někdo po nich škrábal jakoby dlouhými strašnými drápy. Vrzání mučeného dřeva přitisklo Jindru k zemi.

Promiň, Mirku, já to nevydržím, řekl si a zařval jak panna u porodu. Vrhl se k vypínači a pokusil se rozžehnout světlo. Ještěže byla kůlna vybavena elektrickým proudem!

Vypínač cvakl, světlo se nerozsvítilo. Jindra bušil do vypínače, jako by mu běželo o život. Ten byl mrtvý. Tedy ten vypínač.

Posadil se na zem a hleděl do tmy. Myslel na Mirka, ostatně na koho jiného by měl pomyslet Rychlý šíp v poslední hodince.

K plouživým krokům se přidal dech, jako by odfukovala parní stříkačka. Fu, fu, fu. Jindra cítil, jak se mu třesou kosti uprostřed masa.

Najednou funění i kroky ustaly. Nevzdálily se, ustaly.

Muselo se mu to zdát, možná to byla jen halucinace jeho našpicovaných uší. Ale zaslechl to: „Das ist genug, gehen wir.”

Po těch podivných německých slovech se nedělo dlouho nic.

Jindra s úlevou, jakou zná jen člověk, který hodiny zadržoval prudký průjem a nakonec přeci nalezl spásný záchod, hleděl do tmy a připadal si, jako by právě vynalezl létající kolo.

Ke dveřím se však neodvážil, než se do oken začaly prodírat první bílé stíny svítání.

Jak jsem se litoval

Doktor Vlach měl onehdá pravdu. I slečně Barboře šlo v první řadě o příjem potravy a ten nyní kontroloval Milouš, neboť bugatka je symbolem takřka neomezeného přístupu k potravě. Slečna Barbora se chovala jako každý správný živočich, nemám jí tedy co zazlívat.

Jako pilník proťala mou hlavu vzpomínka na onen průzračný den, kdy se povalovala v mé posteli. Tu jsem si uvědomil, že já jsem se nechoval jako živočich, který má zajištěnou potravu, byť ne v takovém opulentním množství jako Milouš, a jehož druhou potřebou je sex.

Kdybych nebyl gentleman každým coulem, vrhl bych se tehdy na slečnu Barboru jako ledňáček na rybku. Válel bych se po ní jako lachtan a tu by mě ona sama převrhla na záda a rozkošně mi dýchajíc na bradu začala by mi stahovat lněné spodky.

Nyní bych sebou nejraději bacil o palubu a válel se aspoň po ní, když už tu slečna nebyla. Protože jsem však stále byl, běda, gentlemanem, vstal jsem, uvařil si čaj a zapálil cigaretu. Zažehl jsem ne cigaretu, ale filtr a čaj jsem zvrhl na gatě, až jsem si zle opařil stehna.

Uvědomil jsem si, že nutně potřebuji sluhu, neboť na svůj život už sám nikterak nestačím.

Došel jsem k sekretáři a hledal papír, ano, byl tam, kde vždy. Ale pero? Kde je pero?

Pomalu se snášel soumrak a já marně hledal pero. Rozžehl jsem elektrické osvětlení, úžasný to dar dědečkův, málokterý hausbót se tím mohl pyšnit. Nyní se však ukázalo, ve chvíli nejméně vítané, jak dědečkovy dary bývají ošidné. Třeskla rána jako z flobertky, žárovka nad mou hlavou vzplanula, prskla a zhasla docela. Zhaslo i všechno v širém okolí.

Jističe, které vyrobil dědeček vlastnoručně, byly sice nezničitelné, ale když už přes svou nezničitelnost propadly zkáze, zničily všechno v dosahu. Přemítal jsem, zda jsem dostatečně pojištěn i pro takové případy, a připadlo mi na mysl, zda jsem pojištěn i pro případy, kdy zhasne můj život.

Mezitím se setmělo úplně všude a já se usedavě rozplakal, což se mi nestalo od mých šesti let, kdy jsem želel Sněhurku, kterou vedl myslivec na smrt.

Jak seděla Lída Baarová na hřbitově

Lída Baarová byla na olšanském hřbitově inkognito. Své legendární vlasy stáhla do asexuálního culíku, oblékla se do pytlovitých šatů, jaké nosívaly služky a prodavačky, kolem krku měla těžký flanelový šátek, který páchl naftalinem. Její tvář nejenže nebyla namalovaná, ale od přírody zářivá líčka si lehce zabarvila mourem do souchotinové barvy.

Nepoznal by ji takto nikdo z jejích četných milenců, ba nepoznal bych ji ani já, kdybych si nebyla jako autorka knihy naprosto jistá, že je to právě ona. Připomínala nešťastnici, která se vydala na hrob svého milého, patrně ledaře nebo voraře, jenž podlehl zraněním po hospodské rvačce a je pochován v laciném hrobě až někde u samé hřbitovní zdi.

Z pletené tašky po jisté námaze vytáhla ušmudlaný kapesník a hlasitě se vysmrkala.

Po pískem sypané cestičce se táhl stařík. I přes to, že byl shrbený, bystrý pozorovatel by v něm poznal vysokého muže. Ačkoli se táhl jako roztopený olomoucký syreček, jeho pohyby prozrazovaly muže, který musel zažít lepší časy. Proti tomu však svědčil zanedbaný flaušový svrchník plný skvrn od laciné kávy a ještě lacinějšího vína.

Do obličeje dědovi nebylo vidět, neboť mu tvář zakrýval široký pomačkaný klobouk jakoby z minulého století, který si narazil až ke kořeni nosu.

Když míjel lavičku, na které se choulila Baarová, odplivl si a pohrozil jí holí, jako by to byla ona, kdo mohl za smrt jeho syna, jediného syna, onoho voraře nebo ledaře. Nebo prostě jen nesnášel celý svět a mladá ženština, jakkoli umouněná, představovala tu méně černou stránku života.

Mladá žena se napůl vztyčila a zakryla si tvář, jako by očekávala útok.

Děd však svou agresi nedokončil, naopak přidal do kroku a pajdavě utíkal, jako by mu za patami hořelo. Baarová se zvedla a pomalu odcházela choulíc se do šátku, jenž páchl čím dál tím víc, jak se do něj vsakoval hnusný řídký olšanský déšť smíšený s popelem z nedalekého krematoria a žižkovských továren.

Žena zdvihla z vlhké šotolinové cestičky lístek, který stařec upustil, a aniž ho četla, strčila ho do neforemné kabely.

Před branou hřbitova čekal na ženu packard s usměvavým řidičem za volantem. Aniž zhasil motor, řidič hbitě vyskočil a otevřel Lídě bohatě chromované dveře. Aniž by projevila jakoukoli vděčnost, zapadla do sedadla z krokodýlí usně, přihla si z placaté lahvičky a zapálila cigaretu. Packard vyrazil, až kačírek od jeho kol létal.

Mířili k centru.

„Čekal jste dlouho?“ zeptala se Baarová.

„Na vás bych čekal v klidu celá staletí.“

Baarová se konečně trochu usmála: „Nemusíte mi lichotit. Jsme tu obchodně.“

Muž pohlédl do zpětného zrcátka a uviděl tam její nasupenou tvář. Zatvářil se pohřebně: „Nu, my svou práci odvedeme, nestrachujte se. Nemluvme však o tom. Tyto věci je lépe projednávat v ložnici, pokud je zhasnuto.“

Baarová přešla trapný dvojsmysl a stočila téma rozhovoru na jistější půdu: „Minulou noc byla tma jako v pytli, neboť v celé čtvrti vypadla elektřina. Chtěla jsem si v noci nalít trochu vermutu a hledala jsem ledničku do svítání.“

Muž se smutně usmál: „Já jsem dopadl hůře. Do svítání jsem hledal záchod.“

Baarová se rozesmála na celé kolo. Samozřejmě se smála neupřímně. Už by si nevzpomněla, kdy se naposledy smála upřímně. Jakmile se dosmála, začala se líčit.

Když muž zabrzdil packarda u kavárny Imperial, vystupovala z něj už znovu dokonalá diva. Koketně zaklepala na okénko a zacukrovala na řidiče: „Prdel jí pořádně naplácejte, víc však nic. Slibte mi to.“

Řidič si uplivl a prudce odstartoval.

Jak Jindra špehoval Dlouhé Bidlo a Štětináče

Ve škole byl toho rána Jindra náramně pobledlý.

Profesor Jirchář si toho všiml: „Hojere, Hojere, žáku neblahý, snad zas nedržíte nějakého z těch vašich bobříků? Pojďte k tabuli a povězte nám o anglickém strašidelném románu devatenáctého století.“

Jirchář, kavárenský povaleč, skauting ze srdce nenáviděl a myslel, že dostane Jindru do úzkých. Pomstil by se tak celé generaci roztoužených chlapců, kteří se s Jestřábem a Mladým hlasatelem pouštěli do smělých dobrodružství.

Ale kdeže! Uhlazený chlapec nejenže měl vynikající paměť, avšak doplnil svůj výklad tak živými detaily, až mnohá děvčata pištěla.

Profesor, sice úchylný, leč spravedlivý, prohlásil: „Výborně, výborně, Hojere, a považte, jaký by z vás byl talent, kdybyste své mládí netrávil s kotlíkáři na blbých výpravách.“

Jindra byl sice srdnatý hoch, zastat se klubů Mladého hlasatele tváří v tvář učitelské moci si však nedovolil, a tak jen řekl: „Učení je pro mě na prvním místě.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Saturnin a Stínadla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.