JAROSLAV MOSTECKÝ

MARK

STONE

KRÁL POSLEDNÍHO MOŘE

OBSAH

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

Ukázka z dalšího dílu: Vnitřní záležitost

1.

Letoun, ženoucí se ve výšce sotva nějakých šedesáti metrů nad obrovským, třicetikilometrovým talířem kráteru, by z výšky několika kilometrů vypadal jako bílá stříbřitá tečka v srdci narudlého terče. Jen na pár vteřin, a pak by se ten dojem rozplynul. Letoun minul střed kruhové pláně, poseté písčitými dunami, a hnal se dál…

„Hrome!“ Muž v pilotním křesle malého, čtyřmístného helijetu zaklel ještě jednou, drsněji, a pro jistotu liptansky, aby mu dívka na sedadle za ním nerozuměla, vystřelil rukama po aktivátoru autopilota a bouchl do něj pěstí, aby ho vypnul.

„Autopilot byl deaktivován. Převezměte řízení, prosím,“ ozvalo se z reproduktoru.

Pilot už byl o krok napřed. Palubní počítač ještě tu větu nedořekl, a letoun už zvedl čumák k obloze.

„Pane Stone?“ ozvalo se ze zadního sedadla.

„Jste připoutaná?“ odsekl pilot.

„Ano!“

„A máte žaludek v pořádku?“

Na odpověď už nečekal. Nechal letoun přepadnout doprava po křídle a ve vývrtce změnil kurz o sto deset stupňů.

„Tak tohle se mi nelíbilo!“ znovu uslyšel zezadu hlas Martany Bejvloo. Hned ale zmlkla. Už se taky podívala k obzoru ve směru, kterým původně letěli. Temná šmouha na horizontu, které si předtím nevšimla, se bleskurychle rozrůstala do stran a do výšky. Jako kultura zabijáckého viru na Petriho misce.

Letoun se teď hnal sotva ve výšce nějakých čtyřiceti metrů pryč od temně rudočerného mračna na jihovýchodním obzoru. Mark Stone si ještě ráno maloval, jaký to bude příjemný výlet, ale už věděl, že ani náhodou. Teď štval letoun nejvyšší rychlostí k zubatému okraji na severní straně velkého plochého kráteru. Doufal, že stometrová hradba skal, obklopující kráter kolem dokola (vyjma jižní strany, kde se otevíral do plání, jež kdysi byly dnem moře), jim může nabídnout alespoň nějaký úkryt. Před chvílí přeletěli střed a právě teď se nad ním přehnali znovu cestou zpátky. K zubatému hřebínku skal na okraji kráteru to měli ještě nějakých patnáct kilometrů…

Poryv větru s jejich helijetem zatřásl jako s kusem hadru. Mark Stone jen s vypětím všech sil udržel letoun v kurzu a znovu vztekle zaklel. Před několika dny se vrátil z mise na planetě Liptania a místní šťavnaté kletby se mu ještě tak docela z hlavy nevykouřily. Mělo to výhodu, že mu dívka na druhém sedadle kokpitu nerozuměla.

Další poryv vichru jejich helijet nabral zespodu a vynesl je o nějakých padesát metrů výš. Mark střelil pohledem po přístrojové desce, a hodnota síly větru mu vzala dech. Poprvé ho napadlo, že tomu už neutečou…

„Vichřice?“ zeptala se dívka po chvíli.

„Písečná a prachová bouře,“ přisvědčil. „Nejpozději za půl hodiny je tady.“

„Vracíme se na letiště?“

„To bychom nestihli. Budeme vděční všem marťanským bohům, jestli nás nechají přeletět tu skalní hradbu před námi. Tam budeme v závětří… Možná…“

Ohlédl se.

Jako by za nimi někdo stáhl oponu. Temná hradba mračen se hrnula v jejich stopách. Vysoko nad zemí ji páraly gigantické záblesky elektrických výbojů. Před postupující bouří samovolně vyrůstaly sloupy větrných smrští a o vteřinu později s příšerným vytím zanikaly a z posledních sil mrskaly sprškami prachu a písku proti zemi…

Letoun kovově zaúpěl. Cosi škrtlo o průhlednou křemičitou hmotu čelního průzoru kabiny s takovou silou, že se po něm rozeběhly puklinky jako pavučina.

Praskají nýty, blesklo pilotovi hlavou. Už to ta kraksna dlouho nevydrží!

Celý helijet se začal zachvívat.

„Nevidím zemi!“ vykřikla dívka.

Hluk, který si zpočátku ani neuvědomovali, a který se zprvu ztrácel v pozadí ječení rozpadávajících se sloupů smrští, znenadání zesílil. Náhle byl všude okolo, hustější než vzduch. Vzdálené hřmění a praskot elektrických výbojů kdesi ve stratosféře se míchalo se stále hrozivějším a husí kůži nahánějícím skřípáním písečných zrnek narážejících a odvalujících se po plášti jejich letounu, které se už slilo v jeden nepřetržitý pokřivený zvuk…

„Proč nepřistaneme?“

„To by bylo jako vybrat si hrob, kde nás to má zasypat!“ zařval, aby mu vůbec v tom lomozu rozuměla.

„Přece by nás našli? Má to snad radiomaják?“

„Dna kráterů mívají různá složení půdy, a při silnější vrstvě písku by náš signál nepronikl. K tomu můžu už jen dodat, že na tomto letounu radiomaják nefunguje. Proto stál stranou od ostatních. K plně provozuschopnému letounu bychom se načerno nedostali.“

„Vždyť takhle do něčeho narazíme!“ Ucítil, jak mu udeřila pěstí do opěradla pilotního křesla. „Tak dosedněte a půjdem dál pěšky.“

„Cha!“ odsekl. Potřeboval se soustředit na řízení a ne žvanit o nesmyslech. „Už jste se někdy brodila divokou řekou do půl pasu ve vodě? Tak si představte, že místo vody vás sráží k zemi proud písku, ženoucího se mezi dunami! K tomu ještě každou chvíli hrozí, že se na vás sesune lavina prachu z některé duny…

Teď mlčte a možná budeme mít štěstí!“

Vichr na okamžik polevil.

Znenadání znovu viděli. Jen na pár vteřin a matně v husté mlze zvířeného marťanského prachu. Tuny černého písku a prachu, zdvižené z pouští na severu, zapadaly do červenavých dun na dně kráteru… Poryv vichřice… a znovu se zvedly jako miliony džinů zakletých do podsvětí, kteří se pro jednou mohou rozletět světem…

„Ještě tak pět kilometrů…“ odhadl Mark. Tisíckrát raději by se postavil sám denebanskému výsadku, než takhle čekat, až jimi příští nápor vichřice mrští proti skalnímu věnci, ohraničujícímu kráter. Chtěl vyhlédnout ven, ale už zase nebylo vidět ani na krok…

A radar v tomhle počasí byl k ničemu. Helijet se sunul nejmenší možnou rychlostí vpřed…

Až se setmělo jako v džungli o půlnoci, když mračna plná vody visí nízko, až docela mezi korunami stromů…

Mark zvedl hlavu. Nahoře byla písečná mlha řidší. Z rudočerného mračna za nimi se jako chapadlo nestvůrné obludy, jako hlava hada, když se vyplazí se smyček stočeného těla, vysunul výběžek a zaclonil slunce. Vichr zavyl a sprška písku zasáhla letoun zezadu a zleva a mrštila jím o pár desítek metrů stranou. A vzápětí znovu z druhé strany!

Marka napadlo, že dívka za ním musela omdlít nebo umřít hrůzou, protože ji neslyšel ani jednou vykviknout.

Už neviděl ani na padesát metrů. Před hodnou chvílí zpomalil na nejnižší rychlost, a doufal, že se ještě jednou rozevře temná opona z písku, ale teď už věděl, že ne. Do poslední chvíle se vzpíral myšlence pokusit se přistát na dunách. Podle toho, co viděl, dokud se viditelnost nezkazila, byly vysoké k deseti metrům. Nedovedl si představit, co by tam dole měl udělat – v případě, že by přece jen přistáli a vystoupili z letounu – aby je narudlé vlny písečného oceánu hned nezavalily. V helijetu zůstat nemohli, to mu bylo jasné. Letoun okamžitě vytvoří překážku, nad níž vyroste ta největší písečná návěj.

Přes to všechno se právě tahle varianta jevila čím dál víc jako jediná šance. Přistát a vydat se k hradbě skal po svých. Uvědomoval si ale, že v takovém případě je v sázce mnoho, kdyby…

Letět dál se však už nemohl odvažovat, hrozilo roztříštění, a kdyby se pokusil vystoupat s helijetem výš… Ani pomyslet! Kdyby se jejich letounu zmocnil orkán, který zuřil jen o pár desítek metrů nad nimi, nedostali by už vůbec žádnou šanci!

Ale tady dole…? Kdyby byl proud hnaného písku příliš silný. Kdyby byla skalní hradba příliš příkrá a nedalo se na ni vyšplhat, ubičuje je tu písečná bouře k smrti nejdéle do hodiny. Kdyby pod skalní stěnou byly zákeřné jámy plné velejemného prachu, jaké se nacházejí ve všech písečných pouštích na všech planetách, utopili by se v nich ještě dřív.

Na druhé straně ale přistát a zůstat v helijetu by znamenalo maličkou naději, že se je možná podaří nakonec najít, pokud se předtím nestanou kovovým terčem gigantickým bleskům, až se bouře přesune ještě blíž.

To peklo tam venku byl jen předvoj, o tom nepochyboval…

Ohlédl se po dívce. Neomdlela. Byla trochu pobledlá, ale živě se rozhlížela kolem a pokoušela se něco mezi nápory písku, bičujícími jejich letoun, zahlédnout.

„Jdu na přistání,“ zamumlal.

„Přišel jste k rozumu,“ pokývla.

Mark přinutil helijet snížit výšku o deset metrů. Na přístroje se už spolehnout nemohl. Zvlněné moře tam dole dokázalo senzory výškoměru dokonale zmást.

Dalších deset metrů!

Ještě!

Zpomalil na nulu. Kdykoliv jindy by letoun přistál kolmo dolů, ale teď to nebylo možné. Mark ho poslední vteřiny nechal hnát vichrem. Letoun se převrátil na pravé křídlo a zase se vrátil zpátky do původní polohy.

„Co to děláte?“ křikla vztekle dívka. „Srovnejte to!“

„Vypustil jsem palivo. Je tu méně kyslíku, hořeli bychom moc dlouho, a to potom bolí…“ ušklíbl se. „Prý.“

Helijet se břichem dotkl vrcholku duny, srazil ho, a čelem se sklonil dolů. Nebyla to ani vteřina, když přídí narazil do další duny. Airbagy ztlumily náraz a vzápětí se samy vypustily.

„Ven!“ zařval Mark.

„Po čtyřech a kryjte se za dunami, jinak vás to odnese!“ Nasadil si kyslíkovou masku a jednu podal i dívce. Strhl pečeť ze skříňky zabudované ve stěně vedle vchodu a vytáhl z ní batoh s dvěma láhvemi vody, potravinovým balíčkem, MPS k družicovému určování polohy, mapou téhle polokoule, pistolí se světlicemi, lékárničkou a KPZ-kou, která se hodila kdykoli a kdekoli. Podal batoh dívce a vytáhl si ještě jeden pro sebe. Uvnitř byly čtyři, což odpovídalo počtu sedadel v helijetu. Na okamžik zaváhal, nakonec vytahal ven i zbývající dva, vyndal z nich vodu a jídlo a uložil je do svého batohu. Pak si ho hodil na záda, vytrhl pojistku dveří a vykopl je ven.

Do kabiny vtrhla vichřice a v mžiku nebylo vidět. Mark poslepu hmátl po dívce, přitáhl si ji k sobě. V pravici sevřel prsty na její pravé ruce a levičkou ji objal zezadu kolem pasu. Pak křikl: „Teď!“

V tom rachotu, řevu a jekotu neměla ani tu nejmenší šanci mu rozumět, ale pochopila hned. Němě přikývla a skočila s ním.

Vichr s nimi smýkl stranou a ještě dřív, než dopadli, je od sebe oderval. Mark dopadl na všechny čtyři do proudu doslova tekoucího písku. Podrážel mu ruce a nohy a strhával ho s sebou… Pokusil se zvednout na kolena, aby se mohl rozhlédnout, ale vichr jej přinutil udělat dva tři krůčky po kolenou, a pak jím mrštil proti návětrnému svahu duny…

V posledním okamžiku roztáhl ruce do stran, aby se úplně nezabořil a v následující chvíli se v duchu ulehčeně zasmál. Neztratila se! Byla tady! Levou dlaní ji při tom nárazu do písku pořádně plácl přes zadek…

Znovu se zvedl na všechny čtyři a převalil se k ní. Poklepal ji po rameni, a když k němu obrátila obličej, schovaný pod kyslíkovou maskou a zvedla palec, jak nejspíš okoukala ve starých přihlouplých pozemských filmech, spokojeně pokývl. Zvedl ruku a ukázal přímo po větru.

Potřásla hlavou a po čtyřech se začala drát svahem duny přímo nahoru.

Mark ji chytil za nohu a stáhl ji dolů. Neměla zkušenosti, zdálo se, ale on už pochopil, jak mezi dunami procházet. Jen bylo nutné v téhle vichřici počítat s tím, že je bude strhávat vichr a písek, ženoucí se jako tisíc dravých potoků z písčitých svahů kolem.

Chytili se za ruce, prsty propletli navzájem, přikrčili se, ne moc, aby je batoh nestahoval do předklonu, a nechali se postrkovat větrem…

Už se setmělo docela a neviděli ani prsty na své ruce, když ji natáhli před sebe…

Byli jediní lidé široko daleko, jediní živí v třicetikilometrové pánvi kráteru Garen. Mrtvých tu bylo tisíckrát víc, ale to ještě nevěděli…

2.

Z narudlých marťanských plání se k pravěkým, zubatým útesům Memnonie hnala větrná smršť.

Zatím ještě byla daleko, ale už teď obzor zmatověl a zešedl. To se prach z pouští na jihu už zase vznášel v povětří. Poryv vichru udeřil proti skalám, vypínajícím se nad dnem vyschlého marťanského moře, s větší silou, než to kdy dokázal zapomenutý oceán. V dutinách pravěkých útesů, zpola zanesených navátým pískem, navěky ukrývajícím zkamenělá vejce dávno vyhynulých mořských ptáků, se jako v píšťalách surrealistických varhan z obrazu Leonidase Kryvošeje, zrodila ouvertura dunivých a ječivých tónů jakési marťanské kakofonické symfonie.

Mračna písku a prachu se vyšplhala po předvěkých útesech vzhůru a zvedla se proti obloze jako rudočerná pěst…

„Už to zhaslo,“ pronesla půvabná žena v nezvykle vyhlížejících šatech ze čtyř pruhů látky, zakrývajících krk, ňadra, podbřišek a kolena, a sepjatých k sobě svisle posazenými, úzkými řemínky z rudé, zeleně skvrnité kůže.

„Co to bylo?“ obrátila se na muže vedle ní. „Nějaké oslňující reflektory? Mají osvětlovat budovu?“

„To byl jen odlesk slunce… Slunečního světla, mám-li být přesný,“ odpověděl jí muž stojící vedle ní. Všimla si jej už před hodnou chvílí. Byl vysoký, vyšší než muži její rasy, a v ramenou statnější než mutanti, klonovaní pro ilegální zápasnické arény, jaké se ještě v dnešních časech daly najít (a nedalo by to velkou práci) v přístavních městech jejího světa. Byla si jistá, že muž v černé uniformě její zvědavé pohledy zaregistroval. Nedal však na sobě nic takového znát a pokračoval: „Právě tím směrem, pár kilometrů od Kongresového centra, v němž se nacházíme, leží letiště. To, co jste mylně pokládala za světlo nesprávně nastavených reflektorů, byl odlesk slunečních paprsků od plastoocelových dílců, z nichž jsou smontovány vnější vrstvy hangárů.“

Loupla po něm očima, ale nezdálo se, že by se chystal mluvit dál. Jen stál a hleděl tím směrem. Už se chystala poodejít pár kroků stranou, když se znenadání přece jen ještě ozval:

„Teď je zaclonil zvířený prach. Blíží se bouře… Takovou jste, myslím, ještě nezažila, paní Haju. Na vašem světě pouště nejsou a horniny ve formě písku lze najít jedině na dně velkých jezer.“

„Byli jsme si představeni?“ udiveně se zeptala.

„Nebylo to nutné, paní Haju. Mám přístup ke všem informacím, které potřebuji,“ odpověděl.

Žena se po něm překvapeně podívala a vzápětí pobaveně zacukala koutky úst. „Už vím! Jste android, nemýlím se? Ray? Četla jsem o vás v materiálech k dnešnímu odpolednímu jednání.“ Nečekala na odpověď, zatočila se před Rayem kolem dokola tak, že si mohl povšimnout symbolu slunce, vytetovaného na zádech těsně nad pruhem látky, zakrývajícím její zadeček a usmála se: „To je náš rituál při představování. Když už jste takto předběhl volný sled událostí, pak ráda poznám i já vás…“

Upravila si řemínek a mírně se uklonila. „Jsem paní Haju, máte pravdu. Jako velvyslankyně obhajuji v Pozemské Unii zájmy mého světa a jsem i delegátkou naší kultury na tomto sezení a povídání…“ Zarazila se. „To není ten správný termín, že? Nemám galaktičtinu ještě tak úplně v…“

„… v malíčku,“ napověděl jí Ray. „Slyšel jsem, že vaše společnost odmítá výukové induktory. Kdybyste ho ale přece jen použila, žádný podobný problém by vás již netrápil. Cizí jazyk se dá dokonale zvládnout během nějakých pěti hodin.“

„To jistě ano,“ přikývla paní Haju a zvedla k němu hlavu. Kolem krku se jí černal dvojitý prstenec vytetovaných ornamentálních znaků. „Nicméně nikdy si nemůžeme být jisti, že ve výukovém programu budou jen ty informace, o něž stojíme. Připadá mi, že pro někoho se musí zdát velmi snadné a hlavně svůdné pokusit se ovládnout jiný svět jen tím, že do výukového programu vpašuje nějaké zavádějící informace… Například, že se z hloubi vesmíru blíží nebezpečí a jediná záchrana je v tom, že předáme všechnu svou suverenitu spasitelům ze Země… Jak jednoduché!“ Zasmála se. „Nikdo se na nás pro to nesmí zlobit, Rayi, ale na naší planetě se souběžně vyvíjelo pět ras na přibližně stejném stupni intelektuálního vývoje. A nebyla to vždycky éra spolupráce a přátelství. Mí předkové měli tu smůlu, že naše rasa byla v průměru fyzicky nejslabší. Mohli jsme až do těchto dnů přežít jen proto, že jsme se naučili nevěřit nikomu a ničemu. Je to ta nejlepší obrana, věřte mi…“

Vichr zaječel, rozburácel se, a mračno písku a prachu se převalilo přes pravěké útesy nad vyschlým mořem, jemuž dali lidé jméno Tharsis. Zvedlo se proti Kongresovému centru jako kobra proti králíkovi.

A náhle se vítr ztišil, jako by se nadechoval k dalšímu útoku…

I lidé na terase zmlkli.

„Nemusíte mít obavy,“ pronesl Ray nahlas. „Kongresové centrum je chráněno systémem vrhačů silového pole…“ Přes jeho slova se vyhlídková terasa začala pomalu vyprazdňovat.

„Předpokládám, že to bude fantastická podívaná,“ hlesla paní Haju a zůstala.

Smršť, ženoucí se za vichrem ve druhém sledu, zaútočila proti útesům, a její vzteklé zaječení, vyhnalo z terasy pár posledních zvědavců. Už jen Ray, jeho nová známá a ještě jedna dvojice na protější straně terasy zůstávali na místě.

Miliardy zrníček, miliardy miliard se jich vrhlo proti kopuli ochranného silového pole Kongresového centra, a jako malé laviny klouzaly po svažité neviditelné překážce dolů…

„Velmi jsem litovala, že jednání nebudou probíhat přímo na Zemi, ale na Marsu. Přicestovala za mnou má dcera, slečna Martana Bejvloo. Studuje kultury dávných civilizací na planetách Pozemské Unie a hledá mosty mezi nimi, nějaké spojení, jež by dosvědčilo jejich dávné kontakty… Tolik se těšila na zříceniny mayských měst! Na Mohendžodaro a Harappu na dávném persko-indickém pomezí… Chmm. Zná geografii Země lépe než já, a to tam ještě nikdy nebyla.“ Paní Haju se pousmála a povzdychla si zároveň. „Martana básnila o jakýchsi ztracených městech v horských pouštích na sever od Tibetu. Jejich jména mi už vypadla z paměti, ale tvrdila mi, že znějí úplně stejně jako jména starých měst na nejméně šesti dalších planetách…“

„Agartha,“ pokývl Ray. „A možná…“

„Teď už ale nelituji. Zaslechla jsem, že i tady na Marsu byly v poslední době učiněny nějaké velké archeologické objevy. Prý jste dokonce získali důkazy, že tu kdysi existovala poměrně vyspělá civilizace… Hned jak se to moje dcera dozvěděla, byla ve svém živlu. Jak ji znám, určitě se teď pokouší seznámit s někým, kdo by jí umožnil přístup k vykopávkám.“

Větrná smršť zavyla jako tisíc opilých trubačů najednou a s novou silou se vrhla proti překážce ze silových polí. Z mračen prachu se znenadání vynořila jakási obrovská šedá masa, dobře padesát metrů na délku, a síla vichřice ji vrhla proti silovému poli. Vzápětí ji síla vichru roztrhala na několik dílců. Byl to vnější plastoocelový obal letištního hangáru. Smršť jej vyrvala z ukotvení, a teď jej hnala dál do vnitrozemí.

„Marťané už nejsou?“ navázala paní Haju na přerušený rozhovor.

„Vymřeli před dvanácti tisíci lety,“ odpověděl Ray. „Ale existence bytostí na určitém stupni intelektuálního vývoje na Marsu pro nás není žádnou novinkou. Jen se naši vědci až do nedávná domnívali, že šlo pouze o sběrače, maximálně o lovce, žijící v malých tlupách. Teprve letos se po sérii velkých tektonických otřesů asi pět set kilometrů jihovýchodně sesunuly vrstvy naváté spraše a pod ní se objevily zbytky hradebních zdí.“

„To zní jako zajímavý příběh.“

„Se špatným koncem, paní Haju,“ nenechal ji Ray domluvit.

„V důsledku těch otřesů poklesla i pevninská deska asi patnáct kilometrů odtud a s ní i hradba hor, která předtím chránila tento kout před ničivými písečnými bouřemi jako je ta dnešní. Klesla o celých tři sta výškových metrů. Předtím bylo Kongresové centrum docela klidným místem.“

Vichr v tu chvíli polevil. Po neviditelné oblině kopule silového pole sjížděl písek a na okamžik z narudlé mlhy zdviženého prachu opět vystoupily ostré štíty útesů.

„Klid před bouří… Říká se to tak u vás, nemám pravdu?“ špitla paní Haju.

Ray už jí nestačil odpovědět. Znenadání se zešeřilo víc než předtím. Kvílivý řev smršti vystoupal až k neslyšitelným tónům…

„Takhle ječí Smrt v bažinách,“ hlesla paní Haju. „Tam u nás. Nikdo neví, jestli je to nějaký tvor, nebo přírodní úkaz…“ Pokrčila rameny, „… ještě to nikdo neví…“

Jeden z vrhačů silového pole zkolaboval. Během sekundy se zaktivoval záložní systém, ale ten kratičký výpadek písečné bouři k útoku stačil. Do chráněné zóny vtrhla jako sevřená, gigantická pěst, plná rudého prachu. Poryv bouře rozdrnčel profily venkovního schodiště, nalepeného k hlavní budově, a vmžiku na vše padla načervenalá mlha…

Paní Haju se zajíkla, skoro jako malá holčička, když se něčeho bojí a zároveň se jí to ohromně líbí. „Bojíte se, Rayi?“ Zeptala se a setřepala si prach z kousků látky, tvořících její šaty. „Mám vás vzít za ruku?“

Android se uměl smát, když situace vyžadovala, aby vypadal lidsky a nevzbuzoval u primitivních domorodých obyvatel cizích planet podezření. Teď ale usoudil, že taková situace nastala, i když svět paní Haju ani zdaleka primitivní nebyl.

„Zapomněla jste na dvě věci,“ promluvil tiše, „jako android bych musel mít strach z písečné bouře zakódovaný v programu, abych se skutečně bál, pokud to vůbec lze. Nevím. Za druhé, pokud by zde na mém místě stál docela obyčejný muž ze Země, jeho prvním instinktem by nebylo schoulit se vám do náručí, ale naopak vás chránit!“

Rozesmála se: „Ach ano, jsem jen slabá žena! Tak nějak se to tady říká, nemám pravdu?“

Mírně se uklonil: „Není to můj úkol, paní Haju, ale považuji za vhodné vás upozornit, že váš model společenského zřízení, tedy matriarchát, se na Zemi nikdy neujal. Pozemští muži mají jiné instinkty než ti vaši. A u žen je tomu zrovna tak.“

„Ano,“ souhlasila. „Pak nemají vznikat nedorozumění mezi jednotlivými kulturami. Kdyby to u bylo u vás tak, jak je tomu jinde…“

„… Tak, jako tomu není skoro nikde, aby bylo přesněji řečeno, paní Haju,“ skočil jí Ray do řeči. „Jako spolupracovník kapitána Marka Stonea, inspektora Služby pro dohled nad primitivními planetami, jsem při různých misích navštívil přesně dvě stě jedenáct planet s nějakou původní formou civilizace humanoidních bytostí. Pouze na třech z nich existovala společnost matriarchálního typu a ve všech těch třech případech na planetě existoval otrokářský společenský systém, který je s naším pojetím svobody člověka neslučitelný. Na jedenácti dalších vládla přísná rovnoprávnost a nikoho tam ani nenapadlo, že by jedno pohlaví mohlo druhému diktovat způsob života…“

Setmělo se ještě víc. Stín prachového mračna, hnaného bouří, překryl oblohu a vzápětí divoký póry v vichřice otřásl celým komplexem budov Kongresového centra v základech. Zuřivost živlu ještě pořád nabírala na síle.

Paní Haju si toho okázale nevšímala. „Vy pracujete přímo s kapitánem Stonem?“ Trochu jí sklouzl z hlavy šátek a odhalil kratičkého světlého ježka. „Ve zprávě, předložené delegátům dnešního jednání se o něm píše v superlativech, ale už jsem o něm zaslechla i jiné věci. Říká se, že si na primitivních planetách, které navštíví, vybírá za své hrdinské činy zvláštní honorář…?“

„Madam?“ Ray se zatvářil, jako by nepochopil ani půl slova.

Tisíce tun rudého prachu, vyzdviženého do povětří divokým orkánem zaútočilo proti silovému poli s ještě větší intenzitou než před chvílí. Komplex budov se zachvěl podruhé…

„Nerozuměl jste mi?“ Paní Haju se rozmarně zasmála. „Pokud bych měla použít příměr, s nímž jsem se setkala při studiu pozemské literatury, pak by má otázka zněla nějak v tom smyslu, jestli je pravda, že kapitánu Marku Stoneovi skoro žádná žena neodolá.“

„Toto tvrzení rozšiřují ti, co se na něho dívají skrz prsty, paní Haju. Ve skutečnosti mu neodolá vůbec žádná…“ Dramaticky se odmlčel. „Kapitán Mark Stone má však snoubenku, slečnu Swensonovou, a která žena by mu něco podobného tolerovala, kdyby to byla pravda? Zvlášť, když slečna Swensonová patří mezi nejbohatší lidi na Zemi a o skvělé partie by nemusela mít nouzi.“ Paní Haju se tiše zasmála. Poslední dvojice, která s nimi ještě zůstávala na vyhlídkové terase, zmizela v budově.

„Vy dva… Mám na mysli vás a kapitána Stonea, jste tady kvůli tomu jednání?“

„Samozřejmě.“ Ray se uklonil. „Vzhledem k tomu, že jistá lobbystická skupina v parlamentu Pozemské Unie, jejíž členkou jste i vy, jak jsem informován, žádá přiznání pravomocí Služby pro dohled nad primitivními planetami i jiné, nově budované organizaci, která by měla kontrolovat naši činnost, byli jsme vyzváni, abychom zde působili jako…“

„Exponáty?“ skočila mu do řeči a usmála se. „Nemám pravdu? Máte být živoucím důkazem pro nás skeptiky, že SDPP je plná schopných a ke všemu dobrému připravených mužů?“

„I žen, paní Haju, můžete být klidná. Mezi agenty je jich třiatřicet procent!“

Představitelka matriarchální společnosti sebou trhla a ohlédla se, protože Ray v tu chvíli mlčel. Muž, který se znenadání objevil na vyhlídkové terase a vmísil se jím do rozhovoru, byl dobře dvoumetrový obr, jakého by na své domovské planetě nikdy nepotkala, pokud by nepřiletěl odjinud. Poněkud šikmé oči, které zdědil po svých mongolských předcích, ani nezaregistrovala, zato jeho holá lebka okamžitě upoutala její pozornost.

„Sám generál Khov, velitel SDPP, nemám pravdu?“ řekla a přátelsky se usmála.

„Ano… Hmm. Už jsme se přece setkali. Hledal jsem vás, paní Haju. Prezident Pozemské Unie i ostatní delegáti jednání se před bouří ukryli do baru nebo restaurace v podzemních patrech a tady nahoře zůstalo jen pár novinářů a takových těch hlupáků, co si nikdy nedají říct, že je situace skutečně vážná…“ Zarazil se. Hned si uvědomil, že zrovna tohle říkat neměl.

„Do které kategorie patřím já, generále Khove?“ zeptala se velvyslankyně Haju ledově. „Že bych byla novinář…?“

V duchu zaklel, ale obešel to, stejně jako jeho mongolští předkové obcházeli velkou čínskou zeď namísto aby se snažili převalit přes ni, a vždycky se jim to vyplatilo: „Do té třetí, madam,“ dvorně se uklonil. „Když jsem vás nikde nenašel, došlo mi, že budete tady vzdorovat bouři…“ Věděl, že svá slova úplně neočistil od nádechu ironie, ale nedokázal si pomoci.

Její oči zestudeněly ještě víc: „A proč mne hledáte, generále?“

„Protože jsem to já, kdo zde zodpovídá za vaši bezpečnost, madam. SDPP vyvolala toto jednání, aby se předešlo neuváženému kroku předání našich pravomocí další organizaci, a tudíž také odpovídá za bezpečnost delegátů. Před časem v důsledku tektonických poruch došlo k významným změnám na povrchu Marsu, zvláště co se týče horského řetězu na jihovýchod odtud…“

„Už jsem slyšela, děkuji,“ přerušila ho. „Absolvovala jsem od Raye vyčerpávající přednášku. Hory poklesly o tři sta metrů a písečné orkány nyní mohou napadat i Kongresové centrum, které dřív bylo za větrem.“

„Tak,“ pokývl generál Khov. „Dnešní bouře je silnější než všechny, které od té doby v tomto kraji zuřily. Vrhače silových polí začínají vypadávat, a to je zlé. Z metropole jsme obdrželi zprávu, že smršť bude pravděpodobně zuřit ještě dlouho. V hlavním městě byl vydán příkaz přesunout se do ochranných krytů v podzemí… Tady podzemní bunkry nejsou, v době budování komplexu jich nebylo třeba. Nicméně domnívám se, že nás konstrukce budov ochrání před nejhorším, i kdyby silová pole totálně selhala.“

„Můžeme se přece přesunout na jiné místo? Do hlavního města?“

Generál Khov zavrtěl hlavou. „Jedině do vesmíru nebo na protější stranu planety. Pouštní orkány nezřídka zahalí celou polokouli do rudé mlhy na několik dnů, ne-li týdnů…“

Na okamžik nastalo ticho.

„Je situace opravdu tak vážná?“ Kůže paní Haju měla růžovohnědý odstín, ale teď nápadně pobledla. „Mám tu někde dceru…“

Generál Khov potřásl hlavou: „To je ten hlavní důvod, proč vás hledám, madam. Nemohu říct, že můžete být klidná. Byla tu ještě před čtyřmi hodinami, ale když nesehnala nikoho, kdo by ji dopravil k archeologickému nalezišti Čtyřka A v Gigantum Sinus, vydala se sama ke kosmodromu, a tam – nemohu to pojmenovat jinak – ukradla malý helijet a vzlétla. Sice ne přímo vstříc bouři, ale na devadesát procent jí nemohla uniknout.“

Paní Haju mlčela. „To není možné,“ hlesla nakonec. „Martana neuměla ovládat helijet. Pokud odletěla, musel být ještě někdo s ní, někdo, kdo pilotuje…“

„Přišli jsme na její výlet dost pozdě po jejím odletu. Vyslal jsem záchranářský letoun s tříčlennou posádkou. Jestliže se jim podaří ji dostihnout, jistě se ukryjí někde v závětří a přečkají bouři tam. Pokud ne…“ Pokrčil rameny. „Také se může stát, že ji už nikdy nenalezneme. Při startu zapomněla aktivovat radiomaják. Může se stát, že bouře srazí její letoun k zemi a písek jej zasype. V železité marťanské půdě lze jen těžko lokalizovat cokoli, co by mělo umělý původ…“ Podíval se po Rayovi a zase se vrátil očima k paní Haju. „Ocenil bych, madam, kdybyste opustila terasu a odebrala se do foyeru. Odtamtud vede otevřené schodiště do spodních pater, která budou bezpečná, i kdyby systém silových polí docela zkolaboval. Je nutné odejít hned, protože toto schodiště přestane být bezpečné, pokud se živlu podaří dostat se přes současnou ochranu.“

Paní Haju pokývla, a v prvním okamžiku se ohlédla po Rayovi, jako by čekala, že jí nabídne doprovod. Teprve pak si uvědomila, že je to přece jeden z těch přihlouplých patriarchálních zvyků, jimiž už stačila za dobu svého působení na Zemi nasáknout a skoro popoběhla, aby to Raye nakonec přece jen nenapadlo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Král posledního moře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.