František Niedl

ČAS VLKŮ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© František Niedl, 2007

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2008

ISBN 978-80-243-5028-8 (ePub)

ISBN 978-80-243-5029-5 (mobi)

1.

Jezdec jako by nechvátal. A nebylo to tím, že by byl unavený. Totéž se dalo říct o jeho jako uhel černém hřebci. Jeho krok byl plavný a hlava vztyčená, jen občas zastříhal ušima a ohnal se oháňkou, aby zahnal dotěrné mouchy, které se v tom horkém odpoledni na začátku července zdály být neodbytné. Kráčel tak sebejistě, že by si jezdec v jeho sedle mohl bez starosti za jízdy i zdřímnout. A možná to i dělal. I když v této neklidné době to mohlo být pro osamělého člověka dost nebezpečné. Ale ten, kdo by se mu podíval do očí, by postřehl jeho pohled, byť jen přes štěrbiny přimhouřených víček.

Krajina jakoby bez lidí, zlátnoucí obilí na polích, vůně dřeva vycházející z prohřátého lesa, to vše navozovalo dojem míru a bezpečí.

Oděv, který jezdec na sobě měl, a zvláště zbroj, kterou nesl, svědčily o tom, že se nejedná o člověka chudého, nicméně jeho ošacení postrádalo výstřednosti a budilo dojem účelnosti. S výjimkou koně, na kterém by s pýchou spočinul lecjaký zadek velmože. Tělo jezdce bylo šlachovité a dosud pružné, přestože věk mladíka už dávno odplul kamsi do zapomnění. Avšak jiní v jeho věku měli vzezření starců a mnozí byli již dávno mrtvi. Dosud husté, kaštanové a místy prošedivělé vlasy mu spadaly na ramena. Tvář byla jakoby kamenná, zbrázděná vráskami, které se protínaly s něčím, co připomínalo kroniku, do níž se zapisovalo pomocí dláta. Jizvy by musel zakrýt plnovous, ale jezdec měl jen knír a na nějaké zakrývání mu nepřišla ani myšlenka. Ze štěrbin víček se dívaly šedé oči a při pohledu do nich mnozí raději sklopili zrak. I tam bylo možné najít vysvětlení, proč si tento jezdec dovolí cestovat bez doprovodu.

Nad krajinou se ozval táhlý a teskný skřek. Jezdec zvedl pohled a nad sebou uviděl kroužit dravce, snad sokola nebo jestřába, na tu výšku se to nedalo rozpoznat. Bez jediného mávnutí křídel kroužil ten osamělý pták pod klenbou nebes, využívaje stoupavých proudů teplého vzduchu.

Údolí obklopené lesy se začalo zužovat. Před jezdcem se objevila dost nuzná vesnička s kostelíkem, který nevyhlížel o nic lépe, sroubeným ze zčernalých klád a nesoucím děravou střechu, ze které vítr nebo někdo jiný odnesl část šindelů. O kus dál, kde se terén zvedal do kamenitého ostrohu, se tyčila nad krajinou tvrz.

Kůň vstoupil mezi domky a jezdcovo chování se na první pohled nezměnilo. Jen štěrbiny očí se o něco rozšířily a oči jako by byly ostražitější. Za celou dobu se neobjevil jediný obyvatel vesnice, a přesto bylo poznat, že většina stavení je obydlených. Z chlévů byl slyšet dobytek, v zemi se hrabaly slepice. Z několika míst zaštěkali psi.

Tvrz byla větší, než bylo obvyklé, skoro by se dala nazvat malým hrádkem, i když k tomu jí přece jen ještě mnohé scházelo. Podkovy zazvonily na kamení, ale nikdo nepřišel otevřít bránu. Ani to nebylo nutné. Její křídla byla vyvrácená, vlastně už jen jedno, protože druhé někdo odnesl, aby posloužilo něčemu jinému. Zvuk kopyt se rozlehl po tom malém nádvoří, protože jeho část, která se rozkládala mezi bránou, obytným palácem a stájemi, byla vydlážděná křemeny s kulatými hlavami, teď obrůstajícími travou a býlím.

Jezdec seskočil ze sedla a protáhl si dlouhou jízdou přece jen poněkud zdřevěnělé nohy. Kůň pokýval hlavou, jako by jeho počínání dodatečně schvaloval. Jezdec zašel do stáje, přinesl věchet slámy a vytřel koňskou srst dosucha. Pak zavedl koně ke kamence stojící pod úžlabím střechy, která byla po okraj naplněna dešťovou vodou. Když se kůň dosyta napil, pověsil mu na krk pytlík s ovšem, pak si sedl na zem na nádvoří a zády se opřel o zeď stáje.

Královský úděl! Po sedmnácti letech služby. To je to, co si přál? Ještě včera se mu král vysmíval a přemlouval ho, aby si to rozmyslel, že ho vezme zpátky do služby, i když splnil i tu poslední a hlavní podmínku – že si za sebe najde rovnocennou náhradu. Což nebylo snadné – bez chvástání. Náhradník byl někým jiným, než byl on. Byl válečník a dříve také lapka a zemský škůdce. Byl však spolehlivý a neohrožený muž – teď králem omilostněný – tak jako kdysi on sám. Tu královskou milost dostal snad na přímluvu znamenitého bojovníka a králi oddaného Jana Sokola z Lamberka, s kterým bojoval v Normandii v anglicko-francouzské válce. Tím novým služebníkem byl Jan Žižka z Trocnova.

Doba se změnila. Dříve bylo nutné chránit krále před intrikami či vraždou. A k tomu se muž, který teď seděl na nádvoří tvrze, znamenitě vycvičený tam dole v Itálii, dokonale hodil. Postupně přestal král Václav IV. domácí šlechtě vadit. Do domácího dění zasahoval co nejméně, nechával šlechtu šlechtou a ona nechávala na pokoji jeho. Jen malé šťouchance si obě strany uštědřovaly, ale proti tomu, co se dělo v okolních zemích, to byly jen nanicovaté půtky. Muž opírající se o zeď stáje měl podezření, že i králův záměr darovat mu zrovna tvrz Vlkov a tři vesnice, nebyl prost poťouchlosti. Jednalo se sice o královu držbu, kterou řádně získal jako odúmrť po bezdětném zemanovi Staňkovském, byla však vklíněna do panství rožmberského. Mezi králem a Rožmberky sice vládl smír, ale Václav jim nikdy nezapomněl potupu dvojího zajetí, kterého se mu dostalo od Panské jednoty, jejímž čelným představitelem byl právě Rožmberk. Co na tom, že se jednalo o Jindřicha, který byl už pět let na pravdě Boží. Teď vládl za pomoci poručníků rožmberskému dominiu jeho syn, čtrnáctiletý kulhavý Oldřich. Snad pro to postižení se později stane záludným a úskočným, i když teď ještě nenadešel ten čas. A mějte se na pozoru vy, kteří se stanete jeho odpůrci, nemluvě o těch, na jejichž majetek padne jeho oko. Teď vychováván v nové víře přijímá podobojí a také tak nechá kázat na svých panstvích, ale i to brzy pomine.

Muž sedící na dvoře osamělé tvrze přemítá proti proudu času o věcech, které se už staly. Ne nějak překotně, jen tak volně nechá plynout myšlenky, asi tak, jako plyne líná řeka. A ještě na někoho si vzpomene: na čistou a jemu až za hrob oddanou Blanku z Lazce, která mu dokázala otevřít svoje srdce a nabídnout všechno, co měla. A on ji odbyl tím, že jí řekl: Jsi královninou dvorní dámou a já jen královým zabijákem. Kdybychom se vzali, skončili bychom na nějaké zapomenuté tvrzi a naše děti by šlapaly bosýma nohama v slepičincích.

Blančino tělo dávno tlí pod dlažbou kaple lazecké tvrze, aniž by se kdy dočkalo svatební noci. Místo ní prožila Blanka noc, při které byla rvána chtivýma kumánskýma rukama. A když ta noc skončila, už byla Blanka někým z jiného světa, přízrakem, který se nedožil dalšího dne. Pak se Kumáni kroutili nabodnuti na kůly. A pak…

Teď tu sedí Hynek Tas z Boru, o patnáct let starší, kdysi nazývaný králův vrahoun, studený čumák, čtvrtý králův pes a později i napichovač.

Zvedl hlavu a obkroužil pohledem okolí. Tvrz nestačila úplně zchátrat. Pak se Tas zvedl a vydal se na obchůzku.

Na východní a jižní straně je hradba kamenná, ne příliš vysoká, ale pevná. Na západní straně tvoří hradbu již samotná zeď obytného paláce. Ze severu je však hradba tvořena jen sypaným valem přidržovaným z obou stran stěnami z místy ztrouchnivělých klád. Tam, kde se klády prolomily, se val sesul a nepředstavuje žádnou překážku.

Tas vešel do paláce.

Přízemí je tmavé, protože na straně vnější obvodové zdi nejsou žádná okna. Má jen jedno malé okno, spíš průhled, do nádvoří. A železem pobité dveře, teď otevřené. Strop je klenutý. První patro je ještě kamenné – podlaha je vydlážděná pálenými cihlami. Strop, kdysi červenohnědý, natřený volskou krví, je nyní ztmavlý. Druhé patro je už celé sroubené z klád. Tři komnaty, spíše jen malé jizby. V celé obytné budově nezůstal jediný kousek nábytku. Schody vedou ještě výš do prostoru pod střechou s třemi vikýři a jedněmi dveřmi. Dveřmi se vstupuje na dřevěný ochoz, obepínající celou budovu.

Tas na něj vstoupil a trochu se zarazil, když pod jeho nohou zapraskala prkna. Zkusil dupnout, ale nezdálo se, že by se měla ještě ten den prolomit.

Tas pomalu obešel po ochozu celý palác. Ještě dřív, než začal uvažovat o tom, kam až je to jeho a odkud už rožmberské, jej napadlo, jak úchvatný je to pohled. Za celý svůj život neměl nikdy nikde svůj domov. Že by teď a tady? Bude se hádat se sedláky a počítat slepice, jestli si někdo nepovolaný na některé z nich nepochutnal?

Večer nešel spát do paláce, ostatně stejně by musel spát na zemi. Bylo pohodlnější ustlat si na té troše slámy, která ve stáji zbyla. Byla sice zatuchlá, ale už zažil horší noclehy. Hlavním důvodem však bylo to, že nechtěl nechat bez dozoru svého koně. Koně, za kterého by mnozí zaplatili zlatem – a rádi. A co teprve když by jej mohl někdo získat zadarmo. I když bylo dost obtížné, aby se někdo cizí k tomuto koni bez úhony přiblížil, natož na něj vsedl. Ale mohl by mu ublížit. Jeho kůň Flavius! Už ne ten, na kterém se před sedmnácti lety vrátil do Čech, jedinečný a výjimečný. A po němž pojmenoval tohoto hřebce, který byl jedním z jeho potomků a jehož si vybral, když ten první už nemohl pod sedlo, když se zadýchával a otékaly mu nohy. Jak těžce to hrdé zvíře tu pohanu neslo. Snad by raději zahynulo vyčerpáním uprostřed cvalu. A Tas si nikdy nebyl jistý, neměl-li to tak udělat. Mnohokrát se Tas připravoval na poslední cval, ale vždycky ho nakonec před něčím takovým opustila odvaha. A tak alespoň Flaviovi dopřál brát si dosyta ze zahrad rozkoše a obklopil ho harémem klisen.

Když Flavia pozoroval zpovzdálí a otočen proti větru tak, aby ho kůň ani neucítil, byl přesvědčený, že je kůň nadmíru spokojený, obklopen svými favoritkami. Ale jen do té chvíle, než Tase zpozoroval. Najednou se tvářil velice uraženě a kdyby mohl mluvit… Ale byla to jen hra, kterou kůň hrál, a Tas jí rozuměl. Když potom Flavius umíral a nemohl už vstát, Tas klečel u jeho hlavy a tekly mu slzy jako malému dítěti, byl Flaviův pohled už úplně jiný, jako by mu chtěl říct: přece jsi tomu nevěřil, já jsem přece vždycky byl a až do smrti zůstanu jenom tvůj Flavius.

Než Tas ulehl, odepjal od sedla tenký, ale pevný provaz. Udělal na něm smyčku a druhý konec přehodil přes trám. Z lískového keře ulomil prut a ten připevnil k horní straně smyčky tak, aby smyčka utvořila oko. Když ulehl, viděl ji zřetelně proti vchodu tam, kde dříve bývaly dveře. Tas byl vždycky obezřetný. Celá léta se choval tak, jak ho vycvičili kdysi v Itálii na Castello Nuovo. Díky tomu ještě žil – na rozdíl od jiných. Usínal. Ale už dávno se odnaučil spát tím spánkem, kterému se říkalo spánek spravedlivých.

Ten pohyb byl téměř nezřetelný, ale Tas byl okamžitě vzhůru. Muselo být hodně po půlnoci, protože se cítil vyspalý. Flavius zařehtal a ve stejný okamžik se stín, který se objevil ve vchodu, chytil do smyčky. Tas zatáhl bez jediného zaváhání za druhý konec provazu a přivázal ho k hrazení. Člověk, jehož krk se ocitl v oprátce, začal třepat nohama, ale při jednom z kmitů zjistil, že když natáhne špičky nohou, dokáže se jimi opřít o pevnou zem a možná se neoběsí. Pokoušel se zakřičet, ale to mu pevně stažená smyčka nedovolila. I tak mu na pomoc přispěchaly další dvě postavy. Ale to už Tas dávno stál na nohou. Prvního z nich srazil ranou pěstí do krku. Druhému se však v ruce zableskla ocel. Zemřel, aniž by si stačil uvědomit, jak. Tas si otřel svoji dýku a zasunul ji zpátky za opasek. Nejdříve svázal do kozelce toho, který ležel v mdlobách na zemi, pak přiškrceného. Oba zatáhl ke zdi stáje. Pak vyhodil před vchod mrtvolu třetího muže, protože Flavius byl vždy trochu neklidný, když ucítil pach krve. Na to, aby se pustil do obhlídky okolí, Tas ani nepomyslel. Vždycky se mohl najít někdo, kdo by jej mohl ze zálohy dobře mířenou střelou z luku nebo kuše snadno zasáhnout. Sedl si zpět na své lůžko a opřel se zády o zeď. Na kolena si položil luk s připraveným šípem. Teď bylo na někom jiném, pokud tu někdo takový byl, aby projevil iniciativu.

Ten, který byl omráčený, začal sténat, a když zjistil, že je svázaný, začal sprostě klít. Přiškrcený se k němu nepřidal, ne, že by zřejmě nechtěl, ale jeho zhmožděný krk mu to neumožnil.

Začalo svítat a i nadávající se už dávno unavil a teď už jen vztekle poulil oči. Někde ve vesnici zakokrhal kohout.

Když uslyšel Tas hlasy a později i kroky, byl už den. Vyhlédl opatrně ze stáje a v bráně do nádvoří uviděl hlouček mužů. Ale podle vzezření se jednalo jen o vesničany. Někteří z nich měli v rukou hole a jen dva vidle. Nečišela z nich však bojovnost, spíše strach, obavy a nerozhodnost.

Tas se uvolnil, ale luk neodložil. „Nuže, vzácní pánové, čemu vděčím za to, že jste poctili tento vznešený palác svojí návštěvou?“ pronesl obřadně, čímž příchozí uvedl do ještě větších rozpaků, ale ani potom se od nich slova nedočkal.

Až po dlouhé chvíli se osmělil první z nich. Hřmotný chlap s lysinou na hlavě. „Jsme Vlkovští. A uviděli jsme u brány uvázané tři koně.“

„A přišli jste bránit majetek svého pána.“

„Náš pán umřel,“ přidal se další z vesničanů.

„Každý má pána, tedy i vy musíte mít nějakého,“ ušklíbl se Tas.

„Vlkov teď patří králi,“ ozvalo se od příchozích.

Muži v hloučku se osmělili a pomalu se začali přibližovat. Jejich pohledy teď přeskakovaly z Tase na mrtvolu, kterou on vyhodil v noci ze stáje a která na sebe kromě nich upoutala pozornost prvních much.

„Kdo jsi, pane?“ zeptal se muž s lysinou.

„A co bys řekl ty?“

„Nejspíš ten, co sprovodil ze světa toho, co leží na zemi. Protože kdyby tomu bylo naopak, ležel bys na zemi teď ty.“

„Dobrý úsudek,“ ušklíbl se Tas. „A dokonce vtipný. Měl bys být rychtářem.“

„Já jsem. Jsem rychtář Chromý.“ A po krátkém zaváhání: „A ty pane, mohu-li se zeptat?“

„Zeptat se můžeš a já ti nemusím odpovědět. Ale odpovím. Co bys řekl tomu, když ti povím, že jsem váš nový pán?“

V hloučku to zašumělo. Potom se rychtář zeptal: „A máš na to nějaký glejt?“

„A ty snad umíš číst?“ odpověděl Tas pobaveně.

„Ne.“

„Tak vidíš. Ale těší mě, že nejsi hlupák. Ještě dnes odjedu, ale až se vrátím, nějaký glejt přivezu. A také listy o tom, kolik máte dávat na berních a kolik jste skutečně dali.“

„Je zlá doba,“ začal se ošívat rychtář. „Není tu pán, co by nás chránil. A lapků je tu víc než vlků v lese. Berou, co jim přijde pod ruku. Mnohdy utíkáme od rozdělané práce na poli, jen abychom zachránili holý život,“ povzdechl si rychtář a ostatní mu sborem přitakali.

„A co tenhle?“ Tas přistoupil k mrtvému a nohou jej obrátil, aby mu bylo vidět do tváře.

„Jeden z nejhorších,“ vydechl rychtář. „Patří do Roulovy tlupy.“

„Ve stáji jsou ještě dva.“

„Mrtví?“

„Ne. Jen svázaní.“

„Co s nimi uděláš, pane?“

„Dám vám je.“

„Ne, to ne, pane,“ zasténal vyděšeně muž stojící za rychtářem. „Co bychom si s nimi počali?“

„Dovolím vám je pověsit.“

„To nám nepřísluší. Takové právo my nemáme,“ zaprotestoval rychtář.

„Ale já ano,“ odpověděl klidně Tas.

„Takové právo vlkovský pán nikdy neměl. V bechyňském kraji je popravčím pan z Rožmberka.“

„Ale já to právo mám – na svých pozemcích. Nejsem sice popravčí a nemohu popravit každého, kdo se mi znelíbí, ale zvůli, násilí a loupeže mohu ztrestat okamžitě,“ řekl Tas. „Jsem králův služebník, a to právo mi bylo uděleno. Ale jestli chcete, mohu je pustit.“

„A do večera máme vypálenou celou vesnici.“

„Těžká volba,“ odpověděl Tas jízlivě a sledoval vzrušenou debatu vesničanů. Všiml si, jak je jejich strach pomalu nahrazován něčím novým. Myšlenka, že by se mohl i ten nejposlednější ubožák vypořádat s někým, před kým až doposud pociťoval bezmezný strach, byla nová. Bylo to poznání, které chutnalo opojně jako staré víno. To ostatně většina z nich také v životě neokusila. Tas si uvědomil, že jim dal poznat něco nebezpečného, co by jim v budoucnu mohlo zachutnat až převelice. Ještě nevěděl, že už není až tak vzdálená doba, kdy roty podobných sedláků potáhnou krajem od vítězství k vítězství. A kdy prvotní nadšení a víra budou doplněny až zničujícím bojovým mistrovstvím. Budou plenit a brát životy a budou považovat za samozřejmé, že rozhodují o bytí a nebytí jiných.

Nic z toho ještě nemohl vědět, přesto rázně tu hru na osud, který na chvíli vložil do jejich rukou, ukončil. Rozhodnout musel on. Protože on byl pán.

„Vytáhněte je ze stáje!“ přikázal. „A v bráně je pověsíte na ty dva kruhy, co jsou tam zazděné. Pak všechny tři naložíte na vůz a zahrabete je v lese. A jestli máte žvanivé ženy, neříkejte jim o tom. A až budete ty tři obírat o jejich majetek, dbejte na to, aby vám nezůstalo doma nic, co by mohli jejich kumpáni poznat – asi by se vám nevedlo dobře. Já se postarám o koně. A hněte sebou! Nemáme na to celý den.“

Oba zajatci brzy pochopili, že je jejich osud zpečetěn. Začali sprostě vesničanům spílat, ale tím si vysloužili jen pár kopanců navíc. Uplynulo sotva pár minut, a oba se houpali v bráně. Po nadšení a odhodlání, které vesničané pocítili v té vypjaté chvíli, se dostavil opět pocit nejistoty a zčásti i strachu. Mnozí si začali uvědomovat, že teď by mohlo začít jít o krk i jim. Rozpačitě se začali ohlížet po Tasovi.

„Nebojte se!“ křikl na ně. „Já jsem váš pán a vy mne budete poslouchat. Za to budu já chránit vaše životy a majetky. Když si tohle zapamatujete, budeme spolu vycházet.“

Tak skončil jeho první krátký pobyt na Vlkově. Ještě než se vydal na zpáteční cestu do Prahy, poručil mládenci asi dvacetiletému, aby s ním zajel do zbývajících dvou vesnic, které mu ještě také patřily, Klánovic a Sedlic. Pak poslal Jíru, jak se jeho průvodce jmenoval, domů. Cestou se zastavil ve Vodňanech a na trhu prodal všechny tři ukořistěné koně i se sedly a postroji. Nepotřeboval koně – měl dost svých. A také nechtěl na sebe upozorňovat. Snadno by je mohl někdo poznat, a pak…

Začínáš být vypočítavý, ušklíbl se nad sebou Tas. Dřív by ti bylo jedno, jestli tě někdo pozná. Jen jsi udělal to, co bylo třeba.

2.

Aby se vrátil zpět ke králi, nemusel až do Prahy. Václavův zvyk vyhýbat se hlavnímu městu se v posledních letech ještě prohloubil. Jako by cítil, že ho tam čekají jen nepříjemnosti a povinnosti, kterým se celý život tak rád vyhýbal. A teď, po upálení kazatele Husa, byla doba ještě rozjitřenější. Ten nešťastný a zlovolný kostnický verdikt pocítili mnozí, včetně krále, jako plivnutí do obličeje celému Českému království. Jednušky byly náhle v opozici a ti podobojí, panský stav nevyjímaje, zvedali hlavy. Preláti a papež hrozili interdikty a všechny strany žádaly od krále podporu.

Jak jen mohl, znovu a znovu se utíkal na svůj milovaný Točník či Žebrák, Křivoklát nebo Karlštejn. I v Horách Kutných pobýval raději než v Praze, protože tam bylo stříbro a Vlašský dvůr s mincovnou, na rozdíl od Prahy, kde byly jen starosti. Už mu ke klidu nestačil ani Králův dvůr na Starém Městě – dusil se tam. A z oken byl výhled na Pražský hrad, tu věčnou výčitku. Znovu pustnoucí, tak jako za jeho děda Jana Lucemburského. Kde byl jeho věhlas, který mu náležel za jeho otce Karla IV., kdy se v něm střídala poselstva a rozhodovalo se na jeho půdě o bytí Evropy. A tak nechal vystavět Nový hrad u Kunratic, odkud nebylo do Prahy až tak daleko, ale odkud se vždy, když jej státnické povinnosti začaly rdousit až příliš, mohl nepozorovaně vytratit a zmizet na pár týdnů, ba i měsíců, ještě dál.

Tas byl pryč teprve tři dny a Václav, ač si to nerad připouštěl, musel přiznat, že se mu po něm stýská. A přitom nevěděl ani proč. Tas nebyl ani dobrým společníkem při jeho častých a oblíbených pitkách. A nikdy se jich sám o své vůli nezúčastnil. To on, král, mu musel přikázat. A dodnes nenalezl odpověď na otázku proč tak činil, když se ten studený čumák choval tak odtažitě, ne tak jako jiní, podlézavě, chtějíce se vnutit do jeho přízně s úmyslem získat nějakou další prebendu… On nikdy nic nechtěl. Pohyboval se tiše, nikdy hřmotně. Jeho přátelé, jichž ostatně nebylo zase tak moc, se k němu chovali s úctou, a jeho nepřátelé, jichž bylo podstatně víc, s respektem. A mnozí pociťovali v jeho přítomnosti strach. Málokdy se smál hlučně a i když se zasmál, byl jeho úsměv hřejivý asi tak, jako sluneční paprsky uprostřed zimy. A přesto ten podivný člověk králi najednou scházel. Václav se přistihl, že lituje, vlastně už pokolikáté za ty tři dny, že dal Tasovi svolení vystoupit z jeho služeb.

„Už se vrátil Tas?!“ zakřičel král do otevřených dveří.

V nich se po chvíli ukázalo vystrašené páže a odpovědělo: „Zeptám se, Milosti.“ A když se po chvíli vrátilo, jenom řeklo: „Ano.“

„Co ano?!“

„Už se vrátil, Milosti.“

„A kde tedy ráčí být?“

„Hřebelcuje koně.“

„Bože můj!“ vykřikl král teatrálně. „Ten jeho pitomý kůň. A já myslel, že když mu zdechnul ten jeho první, bude už konečně pokoj. Ale to ne. On si vychová jeho napodobeninu a stejně není spokojený, protože napodobenina už zůstane vždycky napodobeninou.“

„Aspoň vidíš, Milosti, že každý má nějakou tu slabinu,“ osmělil se hlavní písař Joachim Hausner, už dobrou hodinu snášející královu nepřízeň za to, že ho obtěžoval se zhlédnutím a podpisováním dle krále zcela zbytečných listin.

„Kušuj, hlupáku!“ okřikl ho král. „A nemluv do toho, čemu nerozumíš.“

Písař sklopil hlavu a král si zavdal rýnského.

„Hej!“ křikl král na páže. „Řekni Tasovi, že až dosyta zlíbá svému koni zadek, ať se umyje a ráčí poctít svou přítomností svého krále. A že i král může ještě zvrátit své rozhodnutí. Protože, jak říkává zde přítomný ctěný písař Joachim Hausner, co není na papíře, jako by nikdy nebylo vysloveno.“

Hausner se vytratil, věda, že teď už krále nepřiměje k žádnému státnickému úkonu.

Václav zůstal sám otáčeje dopitým pohárem v ruce a pozoruje lomy slunečních paprsků tvořících se na jeho hranách. Nezaslechl jediný krok, přesto poznal, že není už v komnatě sám.

„Dal sis načas,“ pronesl nevzrušeně, ale jeho hlas skřípal.

„Nevěděl jsem, že na mne čekáš, Milosti. Něco se přihodilo?“

„Co by se mělo přihodit?“

„Nevím.“

„Co nového na jihu Čech?“

„Lid zatím ještě pracuje na polích, ale po cestách je možné potkat podivné poutníky, kteří nepracují, mají tu skelný, tu plamenný pohled, zřejmě podle toho, do jakého předpokoje Království nebeského už pronikli.“

„Ano, znám ty stavy.“

„Jistě, Milosti.“

„Tasi! Pozor na jazyk, mluvíš s králem.“ Pak se král otočil na Tase ještě s přísným pohledem, ale nakonec se neubránil úsměvu. Jeho tvář už nebyla tou, kterou bývala ještě před deseti, patnácti lety. Podepsal se na ní způsob života a prohýřené roky. Vlasy, kdysi plavé a zářivé, byly prořídlé a bez lesku a už nespadaly králi na ramena jako zářivá řeka. „Ještě tě po té cestě neopustila touha hrabat se v hnoji?“ zeptal se král s předstíranou nenuceností, která však nedokázala zakrýt jisté napětí.

„Půjdu na Vlkov, Milosti.“

„Čert aby tě spral, ty palice skopová!“ neudržel se král a bouchl pěstí do stolu. Po chvíli dodal tiše: „Myslel jsem, že aspoň ty…!“, ale pak mávl odevzdaně rukou.

„Jsem tvým věrným služebníkem až do smrti, Milosti,“ řekl Tas pevně.

„Já vím,“ odpověděl král už smířlivě a odevzdaně. „Ale budeš daleko, kdyby…“

„Obstaral jsem ti, Milosti, náhradu víc než rovnocennou – tak, jak sis přál.“

„Je to morous horší než ty.“

„Žižka je zkušený bojovník, je spolehlivý a věrný.“

„Dobrá, dosti již o tom,“ ukončil král téma, když poznal, že Tas je už pevně rozhodnutý. „Ale nemysli si, že tam budeš jenom kydat hnůj a chytat lelky. Víš, proč jsem ti vybral Vlkov?“

„Domýšlím se, Milosti.“

„To je dobře, že se domýšlíš. Budeš tam také chránit moje zájmy.“

„Máš tam svoje královská města.“

„Tam přebývají jenom kupčíci. Ty zajímá především jejich kšeft. Na krále si vzpomenou, jenom když něco potřebují. Nová privilegia, snížení daní, ochranu…“ Václav máchl rukou, jako by odháněl hmyz.

„A co já, Milosti, v tom rožmberském moři. Mám snad opovědět Oldřichovi? Mám vyzbrojit těch pár sedláků, co mám, a vzít Krumlov útokem?“

„Opověděl jsi mému vzácnému bratru Zikmundovi. A za co? Že ti jeho Kumáni zabili psa a ukradli jednoho koně. Nestav se hlupákem, Tasi. Oba víme, že jím nejsi. Jen chci, abys měl oči otevřené, měl vycvičených pár zbrojných a byl připravený.“

„Vlkov moc zbrojných neuživí.“

„Máš pravdu. Vybereš si půl tuctu z těch, kteří pod tebou sloužili. A ty budu platit já. K nim si někde posbíráš a vycvičíš dalších půl tuctu mužů. Ti budou zase v tvém žoldu.“

„I tak, Milosti…“

„Nesmlouvej, už jsem se rozhodl.“ Král se odmlčel a pak se podíval potutelně na Tase. A Tas vycítil, že překvapením není ještě konec. „I na to jsem myslel,“ pokračoval Václav. „A abys nebyl škodný, rozhodl jsem se, že jednou připojíš k Vlkovu ještě Blatec. Patří k němu dvě vesnice. Dobré zboží. Sedí na něm jistý Ondřej Švach, ale je už dost starý, nemá syna a těžko už někdy mít bude.“

„A on chce prodat?“

„Ne. Ale má dceru. A tu si vezmeš – do roka.“

„To ne, Milosti!“ ohradil se důrazně Tas. „Nevezmu si kvůli nějaké rozpadlé tvrzi chudinku, kterou jsem ani neviděl.“

„Jen se neošklíbej, aby ses nedivil. Je mladá, málo přes dvacet. A hezká – sám jsem ji viděl. Jen aby ona chtěla tebe, přeci jen jsi už v letech. Ale o to se postarám.“

„Milosti,“ nevzdával se Tas, „udržím Vlkov i bez Blatce.“

„Ale musíš mít dědice, aby se postaral, až tady jednou nebudeš.“

„A co když žádného syna mít nebudu, tak jako…“ Tas se kousl do jazyku, ale už to bylo venku.

„Tak jako já?“ dopověděl král. „Tak aspoň poznáš, jaké to je, nemít nikoho, kdo by…“

„Chtěl jsem jen v klidu dožít, Milosti.“

„A myslíš, že tě nechají? Že se tě bude někdo ptát?“

„Vždycky jsem byl sám a nemusel se o nikoho starat. To svazuje ruce a bere sílu. Při rozhodování začne člověk uvažovat, co kdyby… A nakonec se možná rozhodne s ohledem na svoje blízké a ne s chladnou hlavou, jak by to udělal, kdyby byl sám. A rozhodne se většinou špatně.“

„Víš, co si myslím, Tasi?“ pokračoval král bez zaváhání a s přesvědčením. „Ne, myslím, ale vím. A ty to víš také. Ty jsi tak studený čumák, že se stejně vždycky rozhodneš jako bys byl sám, i kdybys měl za sebou harém žen a stádo dětí. O tom jsem přesvědčen.“

„A když to nepřijmu?“

„To ti řeknu, až to nepřijmeš. Nespěchej a dej si čas na rozmyšlenou. A hlavně – važ dobře. Víš, že jsem povahy prchlivé.“ Král se podíval na Tase, a když uviděl jeho kamenný obličej, odfrkl si přes odulé rty a pak se ušklíbl. „Dobře, nebudu tě strašit, když vím, že to na tebe neplatí. Také proto jsem tě u sebe strpěl tolik let. A ví Bůh, že… ale dost o tom. A teď už jdi.“

Tas se uklonil a král osaměl.

3.

Bylo k večeru a Tas ležel na lůžku, oblečený a v botách. Pokud by si někdo myslel, že usilovně přemýšlí, mýlil by se. Neměl chuť přemýšlet, stejně by to bylo zbytečné. Věděl, že se rozhodne včas, najednou, třeba na poslední chvíli. A to rozhodnutí bude takové, že už nebude možné ho vzít zpět.

Někdo zaklepal či spíše zabušil na dveře. Tas nijak nezareagoval, protože nikoho nečekal, a nechal dotyčného, ať se sám rozhodne, jestli je jeho návštěva tak důležitá, aby vstoupil bez vyzvání. Avšak dotyčný si s nějakým pozváním hlavu také nedělal a vstoupil s tím, že už samotným zaklepáním učinil slušnosti zadost.

„Nespíš, doufám.“

„Ne. Ale i kdybych spal, svým bušením bys dozajista takovéto bohulibé konání zmařil. Jen pojď dál a posaď se, Jene.“

Návštěvník byl mohutné, ne však otylé postavy. Nebyl příliš vysoký, ale dost na to, aby se mohl tomu, s kým mluvil, dívat zpříma do očí, aniž by si musel vyvracet krk. Měl šedivé vlasy spadající do zátylku, mohutný knír, černou pásku přes oko a byl to Tasův nástupce.

Židle, na kterou si příchozí sedl, pod ním zavrzala.

Tas se zvedl z lůžka a přisedl ke stolu. „Přišel ses se mnou rozloučit?“ zeptal se.

„No, ani vlastně nevím. Někdo říká, že si vezmeš půl tuctu mých – nebo tvých? – lidí a odjedeš, jiní říkají, že snad zůstaneš…“

Tas odhalil pár zubů v mírném úšklebku. „Bojíš se o místo?“ rýpl si.

„Ne,“ odpověděl Žižka klidně. „Ty víš, že jsem se nikdy ničeho nebál.“ A po malé odmlce: „Zrovna jako ty. Jen bych chtěl vědět, jak se mám zařídit. Už nejsem nejmladší a naharcoval jsem se v životě dost. Ale dokud se udržím v sedle, nemám o sebe starost. Mám však dceru a rád bych ji ještě zaopatřil.“

„Já myslel, že ses už postaral. Prý jsi jí nechal dům na Starém Městě.“

„To je pravda. Ale ještě je třeba opatřit jí vhodného ženicha…“

„Nemyslels, doufám, přitom na mne?“ nevzdal se Tas stále v dobrém rozmaru popichování, dobře věda, že Žižka není nakloněn žertování. Snad dřív možná byl, ale pokud ano, ty doby byly dávno pryč.

„To bych jí posloužil,“ odfrkl si Žižka. „Takový kocour, sotva o pár let mladší ode mne. A neznaboh s pověstí podivnou.“

„To se o mně říká?“ šklíbil se Tas. „Ty snad chodíš po kostelích?“

„Mnozí chodí po kostelích, a přesto mají k Bohu dále než machometáni.“ Žižka zůstával vážný a nepřistoupil na Tasovu hru. „To není podstatou věci. Podstatné je, jestli jsi schopen slyšet slovo Boží.“

„Ty jsi ale sršatý kazatel. Znal jsem jednoho, ale víš, jak dopadl. Takhle bys svou dceru nezaopatřil.“

Žižka náhle zpozorněl. „Ty jsi se znal s Mistrem Jenem?“

„To je pravda,“ vychutnával si Tas Žižkovo překvapení. „A víš, jak jsme se seznámili? Nad korbelem piva. A když už jsme u toho: musím říct, že on byl příjemnější společník než ty.“

Žižkův obličej zkameněl. „Neprovokuj, pane Hynku. Vím, že tě předchází pověst nebezpečného rváče, a slyšel jsem, že mečem vládneš jako málokdo. Ale ani já nenosil meč jen pro ozdobu a vím, za který konec se drží.“

„Chtěl bys to snad vyzkoušet?“ tahal Tas dál hada za ocas.

„Ne. Ostří meče se nemá používat jen pro pobavení, ale má sloužit jako prodloužená ruka v boji, ve kterém skutečně o něco jde. A ptáš-li se oklikou, jestli mám z tebe strach, musím odpovědět, že ne.“

„Proto jsem tě také vybral do služby ke králi náhradou za mne.“

Žižka kývl hlavou. „Ale pohostinný zrovna nejsi. Že bys za celou tu dobu, co tady spolu tlacháme, nabídl alespoň kapku vína, jsem si nevšiml.“

„Ten hlavní důvod je, že tu není ani té kapky. A což zajít do krčmy ve vsi, nebo vidíš jinou možnost?“

„Pokud nemáš pozvání ke králi.“

„Ne. A ty?“

„Příliš mne nezve. A abych byl upřímný, jsem tomu docela rád.“

„Říkal, že jsi morous.“

„I tak dobře. Aspoň se nemusím vymlouvat. Příliš často utápí svůj mozek ve víně, místo aby se věnoval tomu, čemu má. Jednou ho trefí šlak.“

Vyšli z brány. Strážní se postavili do pozoru, překvapeni, že vidí oba velitele, starého a nového, spolu. Slunce zapadalo kdesi za levým břehem Vltavy. Ti dva šli mlčky, shodně s dlaněmi levých rukou opřenými o jílce svých mečů. Ne, že by čekali nebezpečí, snad ze zvyku oběma dělalo dobře dotýkat se něčeho, co provázelo roky jejich života. Mečů, jejichž délka byla mnohdy tím jediným, co oddělovalo jejich životy od smrti.

Když vešli do šenku kunratické krčmy, usedli u jednoho ze stolů. Krčma byla skoro prázdná a těch pár přítomných vesničanů se po nich jen podívalo a pak si hledělo svého.

„Řekl bych, že se nás ti lidé bojí,“ pronesl Žižka.

„To je snad dobře,“ odpověděl Tas posměšně. „Za to nás přece platí.“

„Ale my nejsme jejich nepřátelé. Jsme stejného jazyka, stejné víry…“

„Ale ty máš meč, Žižko, a oni holé ruce. A jsi králův voják. A když král poručí, tak je tím mečem rozsekáš.“

„To bych k tomu musel mít důvod.“

„Bez důvodu.“

„To bych neudělal.“

„Cože?“ Tas povytáhl obočí.

„Pokud by to bylo v rozporu s mým svědomím…“

„Že bych vybral špatně?“ podivil se Tas.

„Ty jsi vždycky splnil rozkaz, Hynku?“

„Ano.“

„I když byl v rozporu s…“

„Mým svědomím? Musím odpovědět, že ano. Ale pokud bych se měl svého svědomí ptát příliš často, vyvázal bych se raději ze služby. A také jsem to kdysi udělal – tam dole, v Itálii. A ty, Žižko, jsi přece také zabíjel, dokonce mordoval a loupil. To bylo po právu?“

„Jen jsem si bral zpátky desátek toho, co mi bylo zlovolně odejmuto.“

„Ale nebrals jen těm, co tě ukrátili, ale i nevinným. Ty, muž hluboce věřící. Co řekneš tam nahoře,“ Tas ukázal prstem vzhůru, „až předstoupíš před Boží soud?“

„Nerýpej se ve starých ranách jak ta svině!“ zakřičel Žižka a bouchl pěstí do stolu.

Hostinec ztichl a lidé se pokradmu otáčeli ke stolu, kde seděli ti dva ozbrojenci.

Tas k nim máchl rukou. „Jen se nebojte, dobří lidé, tohle je váš přítel. Jmenuje se Žižka a je novým velitelem králových stráží. Ale nebude vás napichovat na kopí, ani věšet. Říkal, že je s vámi jednoho jazyka a stejné víry. Tak se nemáte čeho bát.“ Pak se Tas obrátil k Žižkovi. „A je to vyřízené. Kde jsme to skončili?“

„Co tu hraješ za komedii,“ vrtěl hlavou nevěřícně Žižka. „Stavíš se někým, kým nejsi. Nebo mě snad máš za hlupáka?“

Tasovi zacukalo v koutcích úst. „To ne, Jene. Ale oba jsme toho zažili dost, abys věděl, jak to chodí. Jsme jenom malí páni na to, abychom vždycky mohli dělat jenom to, co bychom chtěli. A ani ti velcí nemohou. Podívej se na krále Václava, Zikmunda a všechny ty ostatní. Jen málokdy se jim podaří prosadit to, co jenom oni chtějí.“

„A přece by mohlo být jinak.“ Žižka se podíval přes hlavy vesničanů, skrz zeď, někam tam, kam nemohl vidět. „Kdyby nebyla církev tak zkažená a páni tak lační.“

„Jenom ti? A nezapomněl jsi na někoho?“

„A na koho třeba?“

„Třeba na zemany, sedláky, řemeslníky. Myslíš, že jsou jiní? Jsou jen chudí a bezmocní. Ale kdyby měli moc, chovali by se stejně a možná ještě hůř. Protože by trvalo dlouho, než by se ukojili – na rozdíl od sytých. Jsi zbožný muž a jak jsem slyšel, často navštěvuješ kázání. Tak přece víš, že všichni jsme dítka Boží. A lidé jsou dobří nebo špatní bez rozdílu toho, zda se rodí v chlévě, či se stříbrnou lžičkou v ústech. A pakliže jedni svrhnou druhé, tak jedině proto, aby uchvátili to, co doposud neměli.“

„Tomu nevěřím,“ ohradil se důrazně Žižka. „Pakliže všichni budou dbát Božích přikázání, může nastat Království nebeské na zemi a lidé si budou rovni.“

„Tak? A kdo bude pracovat a kdo vládnout?“

„Jen Bůh bude jediným vládcem.“

„To se tedy naběhá!“ Tas se dal do smíchu.

„Nerouhej se!“ okřikl ho Žižka. A po chvíli už poněkud klidněji: „Každý bude přispívat ke společnému dílu podle svých možností a brát si podle svých potřeb.“

„A co když bude dělat míň, než jsou jeho možnosti, protože je od přírody lenivý, a brát si víc, než jsou jeho potřeby?“

„Pak…“ odpověděl prudce Žižka a mimoděk sáhl na jílec svého meče.

„Tak vidíš, Jene,“ udeřil poslední ranou na hřebíček Tas, ale znělo to už smířlivě. „Zase bude muset být někdo, kdo bude rozhodovat a rovnat druhé. A vše začne opět nanovo.“

„Jak vidět, v tomhle se spolu neshodneme,“ pronesl Žižka odevzdaně.

„A musíme? Pokud vím, tak tvůj velký vzor, Mistr Jan Hus, říkával: nemusíme spolu souhlasit, je však potřebné, abychom o svých názorech, i když odlišných, dokázali spolu alespoň mluvit.“

„On tě o tom Rožmberk poučí, až budeš sedět na té své tvrzce,“ tentokrát dloubl Žižka. „Poučil jiné, včetně mne. Buď budeš hájit jeho barvy a staneš se jeho vazalem, nebo tě rozdrtí.“

„Snad víš, že i tam budu ve službách krále.“

„Tak jsi se tedy už rozhodl?“

Tas přikývl.

„A kdy?“

„Právě teď.“

„Nebudeš to mít lehké.“ Žižka si povzdechl.

„A měl jsem snad někdy?“ vyloudil Tas kyselý úsměv.

„Asi ne,“ pokýval Žižka šedivou kšticí. „Tentokrát mi nezbývá, než s tebou souhlasit.“

Už byla tma, když vyšli před krčmu. Tam Tas uchopil Žižku za rameno a přiměl ho, aby se zastavil. „Slib mi ještě jedno, Jene. Pokud někdy v budoucnu dospěješ k přesvědčení, že se tvoje cesty rozcházejí s královými, vypověz mu nejdřív službu, než se postavíš na jinou stranu. Ať už je král jakýkoliv, zrady už si v životě zažil dost.“

„To ti mohu slíbit na čestné slovo,“ odpověděl Žižka bez zaváhání.

Pak už šli ti dva mlčky. Jejich škorně vířily prach cesty, který nebyl ve tmě vidět. Oba muži byli v mnohém stejní a přitom v mnohém tak odlišní. Jeden z nich zmizí v budoucnu kdesi v zapomnění a druhý, ač mu nezbývá mnoho života, dokáže za tu krátkou dobu pootočit kolem dějin Evropy a vykonat skutky, za které ho budou mnozí chvalořečit a mnozí proklínat. Dokáže uskutečnit téměř nemožné. Co se mu však uskutečnit nepodaří, je dočkat se příchodu Království nebeského na zemi.

4.

Od Nového hradu u Kunratic se směrem na jih ubírala nepočetná skupina jezdců doprovázená jedním krytým vozem taženým dvěma koni. Sami jezdci seděli na vskutku pěkných koních a další tři náhradní koně byli uvázáni u zadní části vozu. V čele jel pan Hynek Tas z Boru a za ním tři dvojice ozbrojenců. Všichni zkušení a dobře vycvičení. Tas nebyl nikdy skoupý na to, aby svým lidem předal co nejvíc toho, co se kdysi naučil v Itálii na Castello Nuovo, na hradě, kde se cvičili muži, ze kterých se stávali strážci mocných – ti nejlepší.

Kolik takových takhle vycvičil? Tváře mu splývají. Mnozí jsou již dávno mrtví, jiní zmizeli kdesi…

Mladý Petr, jedoucí v poslední řadě, se dává do zpěvu. Má pěkný hlas a zpívání mu jde stejně dobře jako ohánění se mečem. Jindy by ho Tas okřikl, ale nejsou na válečné stezce, jedou v otevřené krajině a musela by je přepadnout značně početnější skupina, aby je dokázala ohrozit.

Když před několika dny předstoupil před své bývalé a oznámil jim, že šest by mělo jít s ním na jakousi opuštěnou tvrzku, přihlásilo se jich kupodivu víc, než očekával. A z těch, kteří byli ochotni vyměnit pohodlnou službu u krále za nejisté živobytí na takové opuštěné vartě, vybral ty nejlepší. Nejlepší. Z kolika těch bývalých jsou roztroušeny kosti bůhví kde, mnohdy bez řádného pohřbení. Jsou zapomenuti bez ohledu na to, jakých hrdinských činů se zhostili. Tváře. Některé vystupují z mlhy, jiné mají jen obrysy a jiné… není v lidských silách si vzpomenout na všechny. Janek Bezpalcí – ten bláznivý dědek. Kdysi voják císaře Karla, pak žebrák, později Tasův stín, špión, děvečka pro všechno, táta mužstva. Ten jako jeden z mála, vyrovnán se světem, umřel na stáří. Jednoruký Zbyšek zemřel rukou zákeřného vraha, když ještě předtím dokázal poslat na onen svět dva jeho kumpány. Petr zvaný Mrákota, tolik si libující ve výbuších, zemřel při vznícení soudku střelného prachu.

Tas se otočil.

Za ním hned v první řadě jede Vítek, jeden z jeho nejstarších a nejzkušenějších lidí. Byl spolu se Zbyškem a Váchou z prvních, které začal cvičit. Tehdy ještě vykulený mladík, dnes jeden z nejzkušenějších, který pomáhal Tasovi cvičit jiné. Vousy na tváři mu pomáhají zakrýt mnohé jizvy, které za ta léta utržil. Pohled jeho očí však nic nezakryje a ti z jeho protivníků, kteří uměli dobře číst a včas se Vítkovi klidili z cesty, dosud žijí. A Tas ví, že má za svými zády toho pravého.

I Křenovský, bývalý velitel jízdních a Tasův přítel, přežil všechno to harcování. Oženil se, vyplatil svou tvrz z dluhů, ještě k tvrzi přikoupil dva dvory a teď zakládá na sádlo, jak se mu Tas mnohdy posmíval. A skoro každý rok přibývá Křenovskému jeden potomek. Že si vzal ten Břeněk dobrou klisničku do chovu!

I Tas má chov, ale jiný. Vždyť všechny koně, na kterých teď sedí jeho lidé a které zaplatil král, jsou z jeho hřebčína ležícího kousek za Prahou. A většina z nich je potomky Flaviovými.

Proč nejdeš tam, když už ti královská krmě zkysla, útočíval na něho král. A byl bys po ruce. Jenže to právě Tas nechtěl – být po ruce. Nikdy by se nevymanil z toho zaběhlého života. A o hřebčín se mu starají spolehliví lidé – o to se postaral. Ještě včera byl udělit poslední pokyny. Pak se zastavil u travou zarostlého pahrbku, kde byl pochován jeho Flavius. Na pískovcovém kameni vztyčeném na tom zvláštním rovu byl vytesaný nápis: Flavius, přítel Hynka Tase z Boru. Nad něčím takovým se mnozí pozastavili a něco takového považovali dokonce za rouhání, ale Tasovi do očí se to říct nikdo neodvážil. Tasův nynější kůň měl původně jiné jméno, ale po Flaviově smrti se Tas čím dál častěji přistihl, jak se zapomíná a volá na něj stejným jménem. A tak u toho nakonec zůstalo.

Tu noc přespal Tas se svými lidmi pod širým nebem, bylo teplo a jídla měli též dost. Hvězdy jim svítily nad hlavou a bylo jim lépe než v nějaké smradlavé hospodě. Vítek určil noční hlídky, ostatní se pak sesedli kolem ohně, popíjeli červené víno z měchu a vyprávěli si staré historky. Klid a mír vládl kolem a zdálo se, jako by to mělo být navěky. Ale věky jsou jen velmi klamný pojem.

5.

Vlkovská tvrz byla stejně tak opuštěná, jako když ji Tas navštívil poprvé. Přesto všichni muži zůstali ve střehu po celou dobu, než ji důkladně prohledali. Nepadlo jediné zbytečné slovo kromě několika krátkých povelů udělených Vítkem. Teprve potom odsedlali a zavedli koně do stáje. Tas poslal Petra Zpěváka, aby objel všechny tři jeho vesnice a pozval na druhý den ráno na Vlkov jejich rychtáře.

„Co se mračíš?“ obrátil se na Vítka.

„Takhle otevřená tvrz se bude jen těžko strážit,“ odpověděl Vítek starostlivě.

„A proč myslíš, že jsem obeslal na zítra ty rychtáře? Skončily jim zlaté časy – a začnou jim znovu povinnosti.“

„Za to tě budou mít opravdu rádi, pane.“

„Sám dobře víš, Vítku, že na to já málo dbám, kdo mě má a nemá rád. A teď vyložit vůz. Čeledín se trvale ubytuje ve stáji. Stráž přes noc budou mít vždy dva muži. Jeden u koní, druhý za zavřenými dveřmi v přízemí paláce. Všichni ostatní budou spát společně v hodovním sále paláce.

Ráno přišel nejdříve vlkovský rychtář Chromý a vzápětí za ním rychtář klánovický. Tas seděl za stolem, který včera přivezli. Kromě tří truhel a šesti židlí to byl jediný kus nábytku v hodovní síni. Tas nechal oba stát, sám seděl za stolem a nožem si rozvážně ukrajoval soleného hovězího. Vítek se díval oknem k bráně.

„Kde máte třetího?“ zeptal se Tas, aniž by zvedl pohled.

Jen pokrčili rameny a klánovický rychtář si přejel rukou dlouhé, sádlem přimaštěné a do pramínků učesané vlasy.

„Už jde,“ ozval se nezúčastněně Vítek a dál se díval z okna.

Konečně sedlický rychtář vsupěl do síně. Byl to muž se širokými, ale jako luk ohnutými zády, měl ježatou hlavu a zapadlá, blízko nosu posazená očka.

„Rád si přispíš?“ vyjel na něho bez úvodu Tas.

„Mám to nejdál,“ odpověděl tázaný bojovně, ale když uviděl Tasův pohled, neochotně dodal: „pane.“

„Musíš tedy dřív vstávat. A propříště si pamatuj: když bude někdy někdo na někoho čekat, tak ty na mne a ne naopak. A teď k věci.“ Ukázal na židle. „Posaďte se. I ty, Vítku,“ zavolal na svého zástupce. „Nejdřív chci vědět, kolik lidí může každá vesnice uvolnit na práce při opravě tvrze.“

Nejdřív zavládlo ticho, ale pak spustil jeden přes druhého: „Polní práce jsou v plném proudu. Teď je třeba každé ruky.“

„Tak? A kdy budete sklízet z polí vlkovské tvrze?“

Žádný z rychtářů se nedokázal podívat do Tasových očí.

„Není co. Protože jste je ani neoseli a nechali ležet ladem.“

„Nebyl tu žádný pán.“

„Král byl vaším pánem a vy jste ho tímto ukrátili od toho, co mu patřilo. Po právu bych si to mohl teď vzít z vašeho. Mám to udělat?“

„Slituj se pane,“ zajíkal se klánovický rychtář.

„Tak kolik můžete dát?“

„Kolik bude třeba,“ odpověděl Matěj Chromý už odevzdaně.

„Tolik lidí nemáte. Ale postačí, když jich přijde jenom tolik, kolik vám ukládá robotní povinnost. Budu potřebovat kopáče, lidi se sekerami a také schopného tesaře, aby sroubil vrata. Kováře a zed-níky.“

„Zedníky a kováře v našich… tedy v tvých vesnicích nenajdeš, pane,“ ozval se klánovický rychtář.

„A kde tedy?“

„Jsou kováři v jiných vsích, ale záleží na tom, co budeš chtít udělat, pane.“

„Nejdříve okovat vrata, do kterých se pustíte co nejdřív.“

„Žádný místní kovář nebude mít dost železa,“ přemýšlel nahlas Matěj Chromý. „Ale v Prachaticích je skutečný mistr.“

„Dobře. Hned zítra pro něho pošleš. A budeme potřebovat vyschlé dubové fošny. Máte nějaké?“

„To ne,“ odpověděli všichni tři skoro současně. „Nějaké smrkové a borové klády, ale dub… Je moc tvrdý. Ne, na to my nestačíme. Ale ve Chvalšinách, tam by se snad daly koupit.“

„Od pana Oldřicha z Rožmberka?“

„Tak, pane.“

„Ještě dneska vypravíš vůz, Měchuro,“ poručil Tas sedlickému rychtáři. Ten se zaškaredil, ale nakonec jen přikývl.

„Zbývají zedníci a vápno.“

„V Budějovicích najdeš dost obojího,“ odpověděl klánovický rychtář Škvrně.

„Ne já, ty najdeš obojího,“ vydával dál rozkazy Tas. „Pojede s tebou Vítek, aby dojednal mzdy a dohlédl, abys nepřivedl nějaká nemehla. A teď z jiného soudku: jsou osazené všechny grunty ve vašich vsích?“

Všichni tři svorně zavrtěli hlavami.

„Dejte tedy vědět po okolí, nebo kdyby se někdo sám hlásil…“

„Takových moc nebude,“ řekl zamyšleně Chromý. „Spíš z gruntů zbíhají, než…“

„Aby mohli v klidu vyčkat příchodu Spasitele na zemi?“ Tas si všiml přísných pohledů.

„Ale jsou v lesích i zběhlí, kteří by se rádi znovu usadili, ale bojí se svých bývalých pánů.“

„Mne se bát nemusí, jen ať přijdou.“

„Ale rožmberské neber, pane,“ varoval Škvrně.

„A proč ne?“

„Pan Oldřich ty, které najde, přísně trestá. Se zlou se potáže i ten, kdo je přijal.“

„Budu si to pamatovat,“ ušklíbl se Tas. „Aby mi pan Oldřich nenechal naplácat na zadek.“

Rychtáři se po sobě podívali, ale žádný z nich neodpověděl.

„A budu potřebovat nějakou čeleď přímo do tvrze. A… Tady Vítek je můj zástupce. Pokud vám vydá nějaký příkaz, poslechnete ho stejně tak, jako bych ten příkaz vydal já.“ Tas se zvedl od stolu a všichni ho následovali. „To je zatím všechno. Teď jděte, čeká nás dost práce. Později si ještě řekneme, co společně uděláme pro to, abyste se ve svých vesnicích cítili bezpečně. Prozatím: kdybyste si všimli čehokoliv podezřelého, okamžitě za mnou někoho pošlete. Já už se postarám.“

Měchura i Škvrně se pomalu obrátili ke dveřím, ale Chromý stále ještě v rozpacích přešlapoval před Tasem.

„Ještě něco?“

„Náš kněz by s tebou rád mluvil, pane,“ osmělil se rychtář.

„A to mám k němu běžet, aby mi udělil audienci?“

„On by přišel sám, ale…“

„Co, ale?“

„Trochu se bojí, když neví, jaké jsi víry.“

„Přece křesťanské. Nebo snad vypadám jako nějaký machometán?“

„Jestli jsi pod jednou, nebo podobojí?“

„A co myslíš ty?“

„Já nevím, pane.“

„A taky vědět nemusíš. Ale jen ať váš fráteřík přijde. A ať se nebojí, já ho neupálím.“

Tas vyšel na nádvoří a nejdříve se vydal k bráně. Půlka vrat byla pryč a ani v okolí ji nikde nenašel. Druhá půlka sice ještě spočívala v závěsech, ale když si ji Tas zevrubně prohlédl, zjistil, že také není ku potřebě. Byla vyrobena z měkkého dřeva, navíc již dost zpráchnivělého. Když se podíval na zeď nad branou, uviděl, že jsou v ní zazděné kladky. Ale na první pohled bylo zřejmé, že dlouho nepoužívané. Příkop kolem zdi byl zčásti zanesený a zarostlý. Nebylo však pochyb, že prostor před branou byl úmyslně zasypaný, ale že dřív zde byl padací most. A když byl někde padací most dřív, nebyl důvod, aby tam nemohl být opět.

Nejhůře na tom byla odvrácená strana hradeb, tam, kde byl jen sypaný val a shnilé brlení. Příkop zde nebyl žádný, přestože ostroh, na kterém celá tvrz stála, se svažoval dolů až o několik sáhů dál a před valem tvořil dokonce jakousi plošinu.

„Ten, kdo to stavěl, zrovna moc rozumu nepobral, co?“ ozvalo se za Tasem.

Nemusel se ani otáčet, aby poznal, kdo za ním stojí. „Správně,“ řekl zamyšleně. Pak si pomalu sedl na jeden ze skalních výstupků.

Před Tasem se zastavil Mikeš Dlouhý. Byl to vysoký a neobyčejně svalnatý muž s úplně holou hlavou a mohutným tatarským knírem. Byl mnohem silnější nežli Tas a když spolu jednou jen tak pro zábavu zápasili, musel Tas použít všech úskoků a fines, které znal, aby ho přemohl. „A co bys s tím udělal?“ zeptal se Tas.

Mikeš si vedle něho přisedl. „Vždyť ty už to máš stejně promyšlené, jak tě znám, pane.“

„Jo? Sotva jsem přišel.“

„I tak.“

„Ten val strhneme a odvozíme,“ uvažoval Tas nahlas. „Ta plošina je nebezpečná. Proto hradbu postavíme až na její konec. Zvětšíme tak prostor tvrze. V rohu nechám vystavět věž a vedle ní pod hradbami dřevěnou šalandu pro mužstvo. A za branou nechám vystavět také věž.“

„To už bude hrad, pane.“

„Proč ne? Ale s tím hradem přeháníš. Bude to spíš hrádek.“

„Na to je ale třeba povolení.“

„Jen se neboj,“ usmál se sebejistě Tas. „Král mi ho rád vystaví. Třeba na dva hrady.“

„Na to bude třeba hodně kamene,“ uvažoval dál Mikeš.

„A ty ho nikde nevidíš? Sám si tady všude kolem říká o to, aby byl vylámán. Podívej!“ Tas ukázal před sebe. „Skála je tu hodně zvětralá a rozpukaná. Začneme lámat u paty nové hradby. Získáme tak nejen kámen, ale i další mocný obranný prvek: strmou skálu.“

Tas najednou cítil podivné, dosud mu neznámé vzrušení. Postupně začal pociťovat vztah k tomu místu, k těm starým zdem Vlkova, o kterém, kdyby mu ho podivným řízením osud nepřiřkl, by se nikdy ani nedověděl a bylo by mu to jedno. Že by konečně našel domov? Domov, který nikdy nepoznal? Rodný Bor, klášter v Itálii, Castello Nuovo, všechny ty královy příbytky a hrady, po kterých se s Václavem IV. po celá ta léta vláčel. Měl dojem, že ten pocit nezažil ani sám král, přestože mu všechna ta místa patřila. A přesto, nebo právě proto, byl král puzen z místa na místo jako věčný štvanec. Tas se nemohl dočkat druhého dne, kdy bezodkladně začnou první práce.

6.

Ten mužík, který šel či spíše poskakoval, protože při každém kroku jako by udělal vždy jeden malý úkrok do strany, tu doleva, tu doprava, měl kněžský hábit vybledlý a drahnou dobu nepraný, o čemž svědčily různé skvrny po něm rozeseté. Slunce pražilo a mužík, ač nebyl otylý, si co chvíli otřel rukávem zpocené čelo.

„Á, náš sluha Boží,“ utrousil Tas, když před něho kněz předstoupil. „Přišel jsi mne vyzpovídat?“

„Jen pozdravit, pane,“ uklonil se ten mužík asi padesátiletý. „Ale, kdyby to bylo tvoje přání…“

„Ne, není třeba. Žiji zbožně, dokonce jsem nikoho v posledních dnech nezabil, nepokradl jsem, nepožádal ženy bližního svého… A smilnil jsem jen přiměřeně. Takže bychom jen ztráceli čas. „Ale posaď se přeci, Boží služebníče, a svlaž hrdlo.“ Tas knězi nalil z měchu vína. A Božímu služebníkovi zasvítily oči.

„Děkuji ti, pane, jsi laskavý.“

„To je o mně všeobecně známo,“ ušklíbl se Tas. „Ale teď už mi konečně pověz, co tě ke mně, kromě vzdání holdu, přivádí.“

„Chtěl jsem tě jen seznámit se stavem, který je tu teď ve věci víry zaveden. A také se tě zeptat…“ tady se kněz zarazil.

„Jestli jsem pod jednou, nebo podobojí. Je to tak?“

„Ano, pane.“

„A ty?“ odpověděl Tas otázkou.

Kněz se začal kroutit. Bylo zřejmé, že by nejraději nejdříve vyzvěděl, jak smýšlí jeho nový pán, aby mohl svoji řeč náležitě formulovat. „Víš, pane,“ začal zdráhavě, „doba je složitá.“

„To byla vždycky,“ vskočil mu do řeči Tas.

„Ano. Ale teď, když se šíří nové učení… Já jsem původem vysvěcený kněz římsko-katolické víry. Ale teď… musel jsem se přizpůsobit, jinak bych musel jít o žebrácké holi. A v mém věku… možná víš, že pán z Rožmberka vydal nařízení, že všude na jeho panstvích se bude přijímat podobojí. Kněžím dal lhůtu na to, aby se rozhodli. A ti, co neuposlechli, museli opustit svoje fary.“

„Ale Vlkov není na rožmberském.“

„Jistě pane, ale to málo znamená. Také sedláci ze všech tří vesnic, tví poddaní, přešli na novou víru. A ti nečekali na to, co bude činit pan Oldřich.“

„Nevěděl jsem, že pan Oldřich až tak zahořel po novém učení.“

„Jistě to bude i tím, že má na něho dost značný vliv jeho poručník.“

„Ano. Znám Vartenberka. Je to velmi schopný muž a vždy dobře ví, odkud fouká vítr. A tak se může včas přizpůsobit. Ale ptal jsi se, jak přijímám. Tak jako po celý život, když už to musí být. A pokud vím, tak i většina mých mužů. A teď jsem zvědav, jak se s tím vyrovnáš, kněže. Když jsi vlastně na mém panství a jistě ode mne budeš chtít čas od času přispět na svůj kostel.“

„V tom případě ti rád poskytnu tělo Páně tak, jak jsi zvyklý.“

Tas se rozesmál. „Ty jsi ale šibal!“

„Jsem jenom obyčejný člověk,“ zajíkal se kněz.

„Ano. A snažíš se ze všech sil, aby se z tebe nestal mučedník. Ale to je tvoje věc, jak se srovnáš se svým svědomím. Ode mne se příkoří obávat nemusíš – pokud se mi nepostavíš někdy v budoucnu do cesty.“

7.

Práce se rozběhly velmi slibným tempem. A Tas byl u všeho dění. Najednou si uvědomil, jak jej tato nová činnost baví. Skoro by se dalo říct, že se mu stala posedlostí. On, doposud tak uzavřený, zdrženlivý a odtažitý ke všemu, co se netýkalo jeho profese – strážce, ochránce a bojovníka. Pracovali všichni, kdo měli ruce. Kromě jeho vojáků. Ty jediné šetřil, aby mohli být vždy připraveni k tomu, k čemu byli vycvičeni – tedy k boji. Ale neleželi. Na nich byla ostraha Vlkova, denní i noční. Harcovali po okolí, seznamovali se s prostředím a přinášeli zprávy. Zajížděli i do zbývajících dvou Tasových vesnic a nechávali se vidět, aby měli vesničané pocit, že nad nimi někdo bdí. A také dávali pozor na pohyby cizích lidí a zvláště sledovali, neobjeví-li se v okolí nějaká loupeživá tlupa. Na žádnou nenarazili, ale to neznamenalo, že žádná poblíž nebyla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čas vlků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.