Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Jenny Bayliss: Dvanáct vánočních schůzek

Vydání první

Copyright © 2020 by Jenny Bayliss

Published by arrangement with Madeleine Milburn Ltd.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2382. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Twelve Dates of Christmas

vydaného v roce 2020 nakladatelstvím Pan Books, Londýn

Český překlad © 2020 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2020 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2020 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1438-9

BARONET

Praha 2020

Jenny Bayliss

Dvanáct vánočních schůzek

Mojí mámě s láskou

Prolog

Do prosklené střechy Lauřiny kuchyně bubnoval déšť. Bylo druhého října a veškeré vyhlídky na indiánské léto, slibované bulvárem, spláchl společně s Katinou řasenkou vytrvalý studený liják.

Kate ráno odeslala do studia několik návrhů dezénů látek a dopřála si pauzu, než se pustí do dalších. Potřebovala změnit prostředí, poslední tři dny strávila zalezlá doma v kuchyni nad moodboardy a barvami. A protože ji Laura už od sedmé ráno bombardovala textovkami s pozváním na návštěvu, dala si říct. Věděla, že leze do pasti, ale touhle dobou už na svůj osud rezignovala. Kamarádka byla neodbytná jako štěnice.

Laura otevřela notebook a napsala do vyhledávače Jiskra naděje. Kate si všimla lesklého fialového fleku na krytu, kam se nedávno rozlila šťáva z černého rybízu. Monitor zdobily tři nálepky: dva třpytiví jednorožci s růžovými křídly a růžice brokolice.

„Mám tak tři čtvrtě hoďky, než se děcka probudí,“ odhadovala Laura. „To tě stihnem přihlásit a vypravit na lov mužskejch.“

Kate se jen ušklíbla.

Na monitoru naskočila webová stránka seznamovací agentury Jiskra naděje. Věnčily ji digitální obrázky jmelí s bílými kuličkami a stříbrných hvězd. V rámečku uprostřed stálo velkým rudým písmem:

DVANÁCT VÁNOČNÍCH SCHŮZEK

Dva menší rámečky pod ním hlásaly

DALŠÍ INFORMACE

a

PŘIHLÁSIT SE

„Myslíš, že je to bezpečný?“ ujišťovala se Kate.

„Je to čistý jak alabastr,“ dušovala se Laura. „Pořádně jsem si je proklepla, než jsem ten jejich návrh předala lady Blexfordový. Neriskovala bych, kdyby to nebylo v pořádku, ta ženská by mě předhodila psům. Fakt by to udělala. Nekecám.“

„No jo, ale stejně,“ kroutila se Kate. „Randicí aplikace už jsem zkoušela a věř mi, ne každej tam o sobě tvrdí pravdu.“

„Bože můj! Tamto už nech plavat.“

„Byl starej skoro jako můj táta. A ani parukou to nezamaskoval.“

„Kdy sis naposledy vyšla s chlapem?“ zjišťovala Laura.

Kate se chystala odpovědět, ale kamarádka ji zarazila. „A nemyslím tvýho tátu ani Matta,“ varovala ji. „Ti se nepočítají.“

Kate se zamračila a zamyslela se. „S Paulem,“ odpověděla nakonec. „Dali jsme si tagliatelle ve městě, v tý malý italský hospůdce, co je vymalovaná namodro.“

„Paul je tvůj účetní,“ namítla Laura. „A navíc ženatej. S chlapem.“

Kate našpulila pusu. „No tak jo,“ vydechla odevzdaně. „Mrknem se na to.“

Laura zatleskala a zakřenila se. Vypadala v tu chvíli jako skřítek uličník.

Popravdě řečeno, Kate už na těch stránkách byla, přečetla si všechny reklamní báchorky a napůl se rozhodla, že se přihlásí. Ale to Lauře vykládat nemínila. Po té dlouhé přesvědčovací kampani si kamarádka svou chvíli vítězství zasloužila.

Laura klikla na rámeček Další informace a na monitoru naskočilo:

První den Vánoc

štěstí se usměje:

dvanáctka schůzek

od Jiskry naděje…

Kate se naklonila, jako by to ještě nečetla. Laura se o tomhle počinu dozvěděla v rámci své práce, loni v listopadu ji oslovil marketingový tým Jiskry naděje. Měl zájem uspořádat některé schůzky na panství Blexford, kde Laura dělala „personální vedoucí“, což zahrnovalo manažerku, osobní asistentku lady Blexfordové a správkyni vůbec.

Agentura Jiskra naděje byla hlavním hráčem na poli randicích aplikací a honosila se „holistickým“ pojetím seznamování. A pokud se dalo věřit ohlasům na fórech, měla slušné úspěchy.

Laura Kate nutila k přihlášení už skoro rok, od chvíle, kdy s agenturou začala spolupracovat. Kate statečně odolávala. Spolu s tím, jak se blížil začátek akce, Lauřin nápor sílil. A teď měla lhůta vypršet za dva dny a Laura byla nepříčetná.

Dvanáct vánočních schůzek byl balíček dvanácti příležitostí k seznámení ve dvanácti různých prostředích mezi prvním a třiadvacátým prosincem. Levné to rozhodně nebylo – laciněji by se dal pořídit i víkend v lázních, který by si Kate jistě užila víc. Akce se inzerovala jako exkluzivní nabídka s omezeným počtem míst. Ale když už se člověk přihlásil, měl v ceně všechny „zážitky“ a některé z nich, jak musela Kate uznat, slibovaly docela dobrou zábavu. Laura využila svých kontaktů a předběžně pro ni rezervovala místo.

Pro agenturu to byl nový podnik. Na zkoušku ho pořádala na několika místech v dojezdové vzdálenosti od Londýna, většinou v Kentu a v oblastech dostupných vysokorychlostní železnicí. Pokud se akce osvědčí, rozšíří ji na celou Anglii. Pokud se osvědčí. Kate o tom pochybovala. Připadalo jí to moc náročné na koordinaci a nevěřila, že každému ze sto padesáti dychtivých kandidátů dokážou vyhledat vyhovující protějšek.

Bránila se od chvíle, kdy tohle téma přišlo poprvé na přetřes. Tehdy ještě Laura chodila s těhotenským břichem, teď už její ratolest spinkala nahoře spolu se starší sestřičkou.

„Já ti nevím, jestli se mi chce dělat pokusnýho králíka seznamovací agentuře,“ stěžovala si Kate.

„Ale je to suprovej způsob, jak si rozšířit obzory,“ namítla tehdy Laura a mnula si kulaté břicho. „Chceš mi tvrdit, že nejseš ani trochu zvědavá na nový chlapy?“

„Asi ne tolik jako ty. A co když agentura zkrachuje a já přijdu o svý prachy?“

„Nepřijdeš,“ ujišťovala ji Laura. „Je to slušná firma, proti takovým věcem je pojištěná. Co se ti může stát?“

„Že potkám psychopata?“

„Nezapomeň, že jsem s tebou chodila na vejšku,“ připomněla jí Laura. „A viděla jsem týpky, cos s nima chodila. Žádnej z těchhle nebude taková hrůza jako oni, to ti garantuju. Mluvila jsem o tobě s Callií, s tou, co s ní jednám u Jiskry naděje.“

„No fajn,“ povzdechla si Kate. „Probíráš s cizíma lidma můj bídný milostný život.“

„Abys mohla mít bídný milostný život, nejdřív bys musela mít vůbec nějaký,“ odpálkovala ji Laura.

„To je fakt,“ uznala Kate.

„Každopádně, Callie říkala, že mají speciální párovací algoritmus. A luxusní prostředí pro ty rande.“

„Co by taky říkala jinýho,“ povytáhla obočí Kate.

„Víš, že jsem na rozsypání, že jo? Víš, že jsem uzlíček hormonů? Víš, jak rychle se vzteknu?“

„Tak mluv dál. Už mlčím.“

„Řekla mi, že to chodí takhle. U každýho rande si vybereš ze tří prostředí. A pak ti na tu schůzku najdou partnera, který se k tobě nejlíp hodí.“

„A co když se ke mně nebude hodit nikdo? Tak skončím s nějakým zoufalcem.“

Podívala se na Lauru, která zrudla a našpulila rty. Kate přímo cítila, jak v ní bobtnají hormony jako tlak v papiňáku. Hrozila akutní erupce vzteku. Honem jí věnovala svůj nejkonejšivější úsměv.

„No tak jo,“ poddala se a objala svou bláznivou těhotnou kamarádku. „Slibuju, že o tom budu uvažovat.“

To bylo skoro před rokem a Kate od té doby ještě pořád nepostoupila z fáze uvažování. Laura celou dobu pracovala na logistice schůzek, které se měly konat na panství, a její nadšení z Katiny budoucí účasti exponenciálně rostlo.

Jenže čas na uvažování vypršel. Tenhle deštivý říjnový den se bude muset rozhodnout, jestli většinu prosince – pro každého i tak dost rušnou dobu – věnuje randění se zástupem dokonalých (dalo-li se věřit rétorice seznamky) cizích mužů.

Ne že by bůhvíjak toužila někoho potkat. Nebyla typ ženské, která nutně potřebuje k životu muže. Ale na druhou stranu, nějaký by se jí zamlouval. Její poslední trvalejší vztah vyšuměl už před časem a od té doby hlavně z lenosti moc nerandila.

Dokud žila v Londýně, měla by příležitosti k seznámení. Ale to by znamenalo vyrážet po práci mezi lidi, kdežto jí se chtělo jen dojít domů a plácnout sebou s večeří k televizi. A seznámit se s někým v Blexfordu… Sem se lidé stěhovali hlavně na důchod, nebo coby novomanželé. Tahle ospalá vesnička měla citelný deficit pánů na ženění.

Kate musela uznat, že její večerní režim pyžama, toastu a televize nijak zvlášť nepřispívá k uspokojivému sexuálnímu životu. Ano, sice by se ráda s někým seznámila, ale zároveň byla trochu moc spokojená o samotě. Sama sobě byla nejlepší společnicí.

„Obojí mít nemůžeš,“ konstatovala Laura, otevřela francouzské okno a pustila dovnitř ucouranou mourovanou kočku. Jeden okap se ucpal spadaným listím a dešťová voda se z něj za oknem lila jako vodopád. „Nemůžeš kvílet, že se chceš seznámit, a přitom se ofrňovat nad randicíma webovkama. Je to budoucnost seznamování.“

„Co ty o tom víš, vdaná paničko s dětma?“

„Čtu Cosmo,“ odpálkovala ji Laura. „A Cosmo nelže.“

„Nemají nějaký katalog ženichů? Že bych si rovnou objednala. Nebo je to další bašta nerovnosti mezi pohlavími, kterou musíme zdolat?“

Laura přisunula notebook ke Kate. Nálepka s brokolicí se u okrajů odlupovala. Podobné zeleninové nálepky byly rozesety po celé kuchyni, Laura se tak pokoušela ovlivnit svou umíněnou čtyřletou dceru Minu. Na druhou stranu Charlie, Minin devítiměsíční bratříček, byl s veškerou zeleninou jedna ruka. Zvlášť nadšeně si ji vtíral do vlasů.

Kate zaváhala s prstem nad přihlašovacím tlačítkem.

„Ty bys to udělala?“ zeptala se kamarádky.

Laura podrážděně rozhodila rukama. „To si piš,“ potvrdila. „Bůh mi odpusť, ale kdyby Ben umřel, přesně takhle bych si našla novýho mužskýho.“ Odmlčela se. „Akorát že Ben vyžaduje, že pokud umře dřív než já, mám ho nechat vycpat a postavit do ložnice s prstem namířeným na postel. Zaslouží si mě jedině ten, co v tý posteli bude schopnej nějakýho výkonu.“

Laura se zasněně usmála a Kate se otřásla.

„Ještě si to rozmyslím a řeknu ti,“ zkusila to.

„Už není čas!“ obula se do ní kamarádka. „Fakt si dělám starosti, že jestli se nezměníš, upadneš do sýrovo-sušenkovýho kómatu a já tě jednou objevím zhroucenou, s ksichtem zarytým ve sklenici s nakládanou cibulkou. Dělej,“ nutila ji. „Dvanáct rande a ani si ty chlapy nemusíš hledat. Zkus trochu žít.“

Kurzor blikal nad tlačítkem Přihlásit se. Kate cítila, jak jí Lauřiny velké oči vyvrtávají díru do tváře, jak netrpělivě škube kolenem. Co můžu ztratit, pomyslela si, kromě času, peněz a vlastní důstojnosti? Lauřino koleno vibrovalo čím dál víc. Kate se zhluboka nadechla. Nechala kurzor ještě pár vteřin blikat a pak zmáčkla klávesu.

1. prosince

První vánoční schůzka

Kate Turnerová opatrně vešla do křupavého namrzlého listí a snažila se neuklouznout a nepřistát na zadku. Neviděla, kam šlape, přes velké plastové nádoby, které nesla v náruči. Bylo jedno z oněch dokonalých zimních odpolední, kdy člověk cítí v plicích studený a čistý vzduch. Nebe bylo jasně modré, jako vystřižené z dětské knížky, od pusy jí šly bílé obláčky a stoupaly k bledému zimnímu slunci.

Opřela se do dveří kavárny Pod Hrušní a ty se poddaly. Její příchod ohlásilo přátelské cinkání zvonků nad hlavou. Kavárna byla plná, vyhřátá a hlučná, ve vzduchu se vznášela sytá vůně kávy. Po oknech stékala sražená pára a zamlžovala výhled na zmrzlý svět venku.

Několik lidí zvedlo hlavy od svých kapučín a zamávalo jí. Kate se usmála a pokývla jim. Matt se obrátil od kouřícího černého a stříbrného kávovaru a zašklebil se na ni.

„Díkybohu!“ poznamenal, zatímco se čekající šálek plnil temným espresem. „Ráno nám došly karamelový brownies. Už jsem si myslel, že vypuknou nepokoje.“

Matt míval vlasy permanentně jako vrabčí hnízdo a teď mu trčely jako z reklamy na trendy rozcuch. Když byl nervózní, prohrabával si je rukou, což vše jedině zhoršovalo. Někdo by možná řekl, že má ryšavou kštici, ale on vytrvale tvrdil, že je to jahodová blond. Pleť měl oproti Katině olivové dost světlou, s pihami, které na slunci tmavly. Nenáviděl je, i když s nimi vypadal klukovsky, což se spoustě žen líbilo. Zvlášť s jeho hluboko posazenýma oříškovýma očima, o nichž jeho přítelkyně Sarah tvrdila, že mu dodávají zvlášť inteligentní výraz. Kate spíš mínila, že mžourá, jako by mu do nich svítilo slunce.

Z druhého konce kavárny se ozvalo: „Slyšel jsem dobře něco o brownies?“

Matt udělal na pultu místo a Kate s úlevou krabice složila. Cítila, jak jí v tom horku červenají tváře, a když se vymotala ze šály, osvobodila se záplava kudrnatých vlasů, dosud výjimečně zkrocených, a v tom vlhkém prostředí se začala kroutit.

„Tady jsou, Terrenci!“ zavolala. „Čerstvé, ještě se třepou.“

Rozskřípaly se židle, štamgasti se hrabali přes spící psy a vánoční nákupy pro Katino cukroví.

„Přinesla jsem ještě vánoční koláčky, pomerančové a čokoládové sušenky a taky nepečenou čokoládovou buchtu.“

„Ty jsi moje spása,“ pochvaloval si Matt. „Carlo, pojď sem, prosím, a vezmi ty objednávky.“

Vzal bloček účtenek a podal ho mladé servírce, kterou hned obklopil dav cukruchtivých hostů. Matt se zase postavil ke kávovaru a Kate obešla pult a posadila se na stoličku u mlýnku na kávu.

„Co si dáš?“ zeptal se.

Nalil dvě dávky espresa do širokého šálku, přidal horké mléko, zakroužil zápěstím a namaloval na vršku latté karamelový list. Postavil šálek na pult za sebou, aby ho Carla mohla odnést, a pustil se do další objednávky.

„Jenom espreso, prosím.“ Stáhla si kabát a položila ho přes opěradlo obité staré pohovky.

„Páni!“ žasl Matt. „Ty ses ale vyfikla. Kam razíš?“

Kate si rozpačitě otřela dlaně do květovaných šatů a přitáhla si svetřík k tělu. Nenosila šaty moc často.

„Je to moc?“ zeptala se.

„Moc na co?“

„Víš přece,“ špitla spiklenecky. Naklonila se k němu a zašeptala: „Na to první rande.“

Viděla, že Matt pochopil.

„No jasně,“ plácl se do čela. „Já zapomněl. Jo, je to moc. Běž domů a vem si plandavý džínsy a rolák.“

Kate na něj vyplázla jazyk.

„Tak, tak. Dvanáct vánočních šukaček.“ Zašklebil se a podíval se, co ona na to.

„Neříkej tomu tak,“ zasyčela. „Víš moc dobře, že je to dvanáct vánočních schůzek!“

„V hospodě tomu tak neříkají,“ řekl Matt a zakroutil vehementně hlavou.

„Potřeboval bys slušnější kamarády z mokrý čtvrti.“

Ušklíbl se a ona se na něj zaškaredila.

„Takže schůzka naslepo?“

„Vlastně ani ne,“ odpověděla a projížděla si telefon. „Dají nás dohromady s těmi, co se k nám podle profilu hodí, a pak nám pošlou fotku. Víme, koho čekat.“

„Takže nepotřebuješ růžový karafiát do klopy?“

Kate protáhla obličej.

„Kdopak je šťastlivec číslo jedna?“ zajímal se Matt.

„Jmenuje se Richard. Dělá v nějakým hedgeovým fondu, ať je to, co je to. Rozvedený, milující tatínek dvou dětí.“

„Jak víš, že je milující?“

„Protože to tvrdí na svém profilu.“

„No jo, tak to teda musí být pravda! Sem s ním, ukaž mi fotku pana Úžasňáka!“

Kate zalistovala v telefonu a předvedla Mattovi snímek usmívajícího se tmavovlasého muže. Byl hladce oholený, širokoramenný a celý od bahna, v plné ragbyové výstroji, s míčem pod paží.

Matt si odfrkl. „Vypadá jako vrahoun,“ poznamenal.

Kate se rozesmála. „Ale není!“

„Vsadím se, že má květákový ucho,“ zabručel a mžoural na fotku.

„No, to je mi fuk,“ odbyla ho Kate. „Já prostě chci poznat někoho milýho. Kdo není maniak. A z koho se nevyklube někdo, kdo pere špinavý prachy a kšetuje s drogama.“

„Máš strašný zkušenosti!“

„Spíš je beru jako osvěživě netypické,“ podotkla.

„To je jenom lepší způsob, jak říct, že byly děsný a hrůzný.“

„Zajímavější než ty tvoje.“

„Tos nepoznala mou ženu!“ namítl Matt.

Kate se rozesmála. Matt dobře znal vesnickou mentalitu a věděl, že je lepší smířit se s drby a ovládat je než se před nimi pokoušet schovávat. Jeho bývalou manželku nepoznal skoro nikdo jiný než Evelyn. Mattovo krátké manželství z dob, kdy mu bylo dvaadvacet, vešlo do blexfordských legend, šeptaly se historky o té záhadné ženě, byla v nich čímkoli od členky pochybného kultu přes zlodějku šperků až po mrtvolu, bezcitně zakopanou na dvoře.

Kate měla rovnou dva nejlepší přátele. Laura byla oddanou konstantou jejího života, kterou nemohla otřást vzdálenost ani plné plínky. Přátelství s Mattem se vyvinulo trochu jinak. Byl její nejlepší kamarád v dětství, pak její zhouba, a nakonec znovu nejlepší kamarád. V jistých dobách Kate přísahala, že do kavárny už nepáchne, natož aby pro ni pekla.

„Musím běžet,“ řekla. „Mám s Richardem sraz na lavičce na návsi a do Blexfordu půjdeme společně.“

Seskočila ze stoličky, vzala si kabát a omotala si šálu kolem krku. Zavolala na osazenstvo kavárny, aby se rozloučila, a to jí s plnými pusami zamávalo.

„Bav se!“ křikl Matt do všeobecného šumu. Začal si hlasitě prozpěvovat: „První den šoustačky…“

Kate se obrátila a vyplázla na něj jazyk.

„Hej!“ houkl na ni. To už stačila otevřít dveře a vpustit dovnitř lezavě chladný vzduch.

Obrátila se, přimhouřila oči, čekala další cynickou poznámku.

„Chytej!“ křikl a hodil jí jednu z kostkovaných dek, určených pro drsňáky, kteří rádi sedávali venku. „Lavička bude zmrzlá.“

„Díky.“ Chytila deku a vykročila do zimy.

„Ať nechytneš housera!“ zavolal za ní. S úsměvem zavrtěla hlavou a vykročila přes namrzlou trávu k lavičce.

Náves byla malý kousek zeleně uprostřed Blexfordu, obklopená kavárnou, hospodou U Vévodovy hlavy a malým, ale výborně zásobovaným krámkem na rohu, vedeným věčně zaměstnanou Evelyn. Střed vesničky ze všech stran lemovaly stromy a domky.

Kate roztáhla deku. Polovinu rozprostřela na lavičku, polovinu si přetáhla přes klín a čekala. Uprostřed návsi se hrdě tyčila mohutná jedle, štědře ozdobená vánočními světýlky, a několik menších trůnilo v držácích nad výklady obchodu a hospody. I stromky, které byly jen kostrami svého letního já, byly ověšené světly.

Na dřevěné ceduli ukazující směr k blexfordskému panství seděla jasně rudá santovská čepice. Mířil tam vytrvalý proud aut a taxíků. Kate si domyslela, že je to kvůli první z dvanácti schůzek, jindy v Blexfordu takový provoz nebyl. Pár rangeroverů se potýkalo s úzkou silnicí a několik aut zastavilo na kraji cesty poblíž krámku, aby jejich řidiči zkontrolovali navigaci.

Kate byla ráda, že se do vesnice vrátila. Zpočátku jí městský život chyběl, ale teď jí připadalo, že si vyzobává to nejlepší z obou světů. Pracovala na svých návrzích látek u kuchyňského stolu s výhledem do dlouhé zahrady a na záhonky zeleniny vzadu. A když je měla připravené, sedla na vlak, zajela do londýnské kanceláře a ponořila se do městského ruchu. Spoustu stránek její osobnosti ovlivnily zážitky z dětství tady na venkově. Vzbudily v ní lásku k procházkám a túrám, lásku k přírodě, která ji tolik inspirovala v práci.

Stejně ale nebylo jednoduché rozhoupat se a přestěhovat se zpátky do Blexfordu. Když její máma před čtyřmi lety utekla do Španělska s Gerrym – realitním makléřem, který měl rodičům pomoci přestěhovat se na důchod –, tátu to rozhodilo.

Šokovalo to všechny. Jednu chvíli se rodiče poohlíželi po nějakém menším klidném bydlení, a než bys řekl švec, máma všeho nechala a frnkla do Španělska.

Kate doufala, že máma s věkem vystřízliví a uvědomí si, jaký poklad měla v Makovi. Ale věk zatím neztlumil její ctižádost ani libido.

Byl to Matt, kdo Kate zavolal a upozornil ji na tátův zhoršující se duševní stav. Jednou k němu zaskočil domů a našel ho zhrouceného na stole, nalitého, vedle se válela prázdná láhev od whisky.

Ten telefonát byl první případ skoro po deseti letech, kdy s Mattem mluvila. Na vysoké se hrozně pohádali a od té doby přerušili veškeré kontakty. Makova nemoc si vynutila umírněný kontakt, komunikovali textovkami a občas si zavolali, aby probrali jeho pokroky. Ale byly to chladné, nesmírně zdvořilé hovory.

V těch prvních několika měsících Matt dohlížel na otce v týdnu a Kate přijížděla o víkendech. Bylo snadné vyhýbat se jeden druhému. Ale brzo začalo být jasné, že Makova bolest je mnohem víc než jen stesk. Nakonec se úplně sesypal a Kate pochopila, že s ním musí být víc než jen od pátečního večera do neděle. Vzdala se bytu v Kensingtonu a přestěhovala se zpátky do domu, kde vyrostla.

Kolegové v práci měli naštěstí pochopení. Změnili jí úvazek tak, aby mohla pracovat z domu. Schůzovat mohla po Skypu a fotografie moodboardů a nových návrhů posílala rovnou do kanceláře. Znamenalo to, že si mohla brát tolik práce, kolik zvládla, což bylo během prvního roku v Blexfordu k nezaplacení.

Nebyl to jenom otec, kdo uvítal, že se Kate vrátila do klidné vesničky v Kentu. Laura byla nadšená, že ji má zpátky, zvlášť když tou dobou zjistila, že je těhotná a čeká své první dítě, Minu.

Laura měla odjakživa v plánu vrátit se po škole do Blexfordu. Do panství byla zamilovaná už od dětství, zbožňovala jeho historii. Jakmile byla dost stará, začala tam pracovat na částečný úvazek a po škole měla místo u lorda a lady v podstatě jisté.

Kdežto Kate ani Matt se do ospalé vesničky svého dětství nikdy vracet nemínili. Jenomže život dokáže postavit na hlavu i to, co je zdánlivě nepředstavitelné.

Přilétla červenka a usadila se na opěradle lavičky. S očekáváním si Kate měřila černočernými očky, cukala hlavičkou, jako by byla na klíček.

„Já ale pro tebe nic nemám.“

Červenka škubla hlavičkou ze strany na stranu.

„Můj partner má zpoždění,“ svěřila se jí Kate.

Červenka se najednou vznesla a přitom upustila pozdrav na betonovou dlažbu u lavičky. Kate se na to dívala a pokývala hlavou. „Jo. Taky si myslím. Je to na hovno.“

Ptáček slétl na cesmínu poblíž Hrnčířského hájku, červená hruď svítila na pozadí tmavých ostnatých listů. Kate vylovila z kapsy telefon a vyfotila si ho. Hlavou už jí vířily nápady: pevná bavlna, oblá křivka pernaté hrudi, lahvově zelené trčící listy, tuhé a lesklé, ostré jako jehly. Svrběly ji prsty, už v nich cítila štětec.

V osmnácti Kate tak zoufale toužila opustit poklidnou vesnici, až zapomněla, jak kouzelná jsou střídající se roční období na venkově. Když se přestěhovala zpátky, zcestovalá a ošlehaná městem, nacházela novou inspiraci ve všem kolem. Její dezény látek odrážely nový styl a sebejistotu, což se nadřízeným zamlouvalo a vyneslo jí povýšení.

Otec se pomalu zotavoval a nakonec si pronajal menší domek nedaleko návsi. Chtěl začít znova a Kate potřebovala bydlení, a tak převzala hypotéku na starý rodinný dům a všichni byli spokojeni.

Letos Kate pracovala naplno od května. Pět, někdy i šest dní v týdnu se věnovala návrhům, takže v prosinci, své oblíbené roční době, mohla zvolnit jen na tři dny v týdnu. A když viděla napjatý rozvrh Dvanácti vánočních schůzek, byla ráda, že to udělala.

Podívala se na hodinky. Za deset minut čtyři. Čekala už dvacet minut. Budou mít co dělat, jestli se mají dostat na panství na čtvrtou na odpolední čaj. Zakručelo jí v břiše. Seznamovací agentura v profilech neuváděla telefonní čísla klientů, takže Kate nemohla Richardovi ani zavolat, jestli se neztratil. Pomyslela na hučící oheň v obrovských kamenných krbech v usedlosti, zachvěla se a zastrčila si ruce pod deku.

Panské sídlo Blexford bylo postaveno v sedmnáctém století a vesnice vyrostla kolem něj. Usedlost se v rodině Blexfordových dědila a kdysi zaměstnávala nejvíc lidí v okolí.

Ale jak to tak bývá s velkolepými starými sídly, polykalo panství peníze jako černá díra a na konci dvacátého století se kdysi zdánlivě bezedné pokladnice vyprázdnily. Tragické dědictví zanechané dvěma světovými válkami se dotklo všech rodin a ta Blexfordova nebyla výjimkou. Velkolepé slavnosti vysoce postavené společnosti řídly a plesy, kdysi pověstné po celém hrabství, se proměnily v pouhé vzpomínky.

V polovině sedmdesátých let dvacátého století měla rodina Blexfordových dvě možnosti: prodat panství a odstěhovat se, nebo udělat z rodinného domova byznys. Vybrala si to druhé a panství se otevřelo veřejnosti. V současnosti žili lord a lady Blexfordovi převážně ve východním křídle a dělili se o svůj domov s turisty a svatebčany a po příští měsíc i s lidmi, kteří toužili najít lásku.

Světla už začínalo ubývat. Obloha tmavla, jako kdyby někdo stiskl stmívač, ze zářivě modré na opraný denim a pak na studenou šeď. Okna vyzdobená vánočními světly ožila, jak nebe tmavlo a rodiče s dětmi se vraceli domů. Větve staré jedle skřípaly, zvedal se vítr. Kate si přitáhla deku pevněji k tělu a litovala, že si nevzala ještě jedny ponožky.

Najednou jí na rameni zlehka přistála ruka, až nadskočila. S očekáváním se obrátila, byl to ale jenom Matt. Podával jí kelímek s víčkem.

„Horká čokoláda. Musíš být zmrzlá.“

„Díky. To jsem. Asi se na mě vykašlal.“

„Co když se ztratil? Nebo se mu něco stalo?“

„Nebo jsem se mu prostě nelíbila.“

„Leda by byl slepý,“ konstatoval Matt. „Nebo idiot. Nebo obojí.“

Kate se smutně usmála. Sevřela v dlaních kelímek, aby si je ohřála.

„Co kdybys šla dovnitř?“ navrhl jí. „Dneska ráno dorazila ta ženská, co mě zásobuje výbornýma karamelovýma brownies. Dostaneš kousek. Na účet podniku.“

„Dám mu ještě deset minut.“

„Nechceš si hrát na zhrzenou milenku, že ne?“ Matt se objal rukama. Vyšel ven bez kabátu a kostkovaná flanelová košile mu v té zimě moc platná nebyla. Světlé chlupy na pažích se mu zježily. Měřil sto osmdesát centimetrů a litoval, že nemá víc, i když mu k tomu někdy dopomáhaly rozcuchané vlasy. Byl štíhlý a otravné bylo, že nikdy nepřibral ani deko, i když se cpal jako čuník. Evelyn tvrdila, že je to tou jeho nervózní energií. Kate to považovala za zoufalou nespravedlnost.

Zasmála se. „Ještě ne. Ale jestli se na mě vykašle všech dvanáct chlapů, možná si to vezmu osobně.“

Carla křikla přes náves: „Matte! Máš telefon. Něco s kachními vejci.“

„Už jdu!“ houkl a ke Kate dodal: „Netvrdni tu dlouho. Nechci tě ráno odlamovat z lavičky.“

Slíbila mu to. „Dík za čokoládu!“ zavolala za ním. Zamával jí, ale neobrátil se.

Matt zdědil podnik Pod Hrušní po mámě, Pip. Vedla ho dvacet let coby pekárnu a čajovnu. Jednoho večera při návratu z nakupovací výpravy zemřela při autonehodě spolu s Mattovou starší sestrou Corinnou. Mattovi bylo tou dobou teprve sedmnáct.

Mac mu poté pomohl se spoustou praktických věcí. Právníci kontaktovali Mattova otce, ale byl si se synem cizí – opustil rodinu, když byl Matt ještě malý, a nenechal žádnou adresu – a Matt dal jasně najevo, že s ním nechce mít nic společného. A tak zasáhl Mac. Pomohl zařídit pohřeb a spolu s Evelyn měl lví podíl na jednání s právníky a bankami. Kate si pamatovala, jak mámu vztekalo, kolik času táta tráví s Evelyn.

Evelyn byla Mattova kmotra a hotové požehnání, i když jí v pubertě nemohl přijít na jméno. S Pip bývaly nejlepší kamarádky. Seznámily se v prváku na dívčím gymnáziu v Great Blexley a od té doby byly jedna ruka. To, jak Evelyn mluvila o Pip, Kate připomínalo její vlastní přátelství s Laurou.

V době, kdy odešel Mattův otec, bylo Pip pětatřicet, měla dvě děti pod pět let a podnikání na krku. Evelyn pro ni byla útěchou a pomocnicí v praktickém každodenním životě.

A na oplátku, když pak Evelyn nečekaně zemřel manžel a udělal z ní pětačtyřicetiletou vdovu, podpořila zase Pip ji a byla jí oporou, dokud nepřečkala smutek a nedokázala zase fungovat.

Pip ve své poslední vůli jmenovala Evelyn jako poručníka dětí, kdyby se s ní něco stalo. Působilo to jen jako formalita. Nikdo nečekal, že na něco takového doopravdy dojde.

A co se týkalo Matta, do té doby nafoukaného a bezstarostného puberťáka, toho smrt rodiny změnila. Jak by taky ne? Pod kůží mu bublal drtivý smutek, zmatek a vztek. A pod tím vším tiše hnisala jakási křivda, pocit, že si zasloužil štěstí, že mu ho život dluží. Aspoň tak to v té době připadalo Kate. Tohle muselo být onou smrtící ranou jejich přátelství. Mezi zbožňováním a nepřátelstvím je jenom nepatrná mezera, a když se překlene, nedopadá to dobře.

Evelyn si vzala Matta pod křídlo a k sobě domů. Hlídala jeho blaho jako lvice. Postarala se o údržbu domu až do doby, kdy tam mohl zase žít sám. Pekárnu pronajala jednomu postaršímu páru, manželům Harrisonovým, a ti ji provozovali příštích pět let, dokud neodešli do penze.

Tehdy už bylo Mattovi dvaadvacet, byl čerstvě ženatý a přijatý do velké účetní firmy v Manchesteru s ještě většími vyhlídkami. Převzal finanční otěže od Evelyn a pronajal podnik další rodině. Ta bohužel brzy zkrachovala a jedné noci utekla, poté co vybrakovala všechno cenné a nechala po sobě jenom dluhy.

Matt se nevrátil do Blexfordu zachránit podnik. Měl co dělat se svou energickou novomanželkou a nadějnou kariérou. Ani se nepokusil ho znovu pronajmout. Místo toho zaplatil dluhy, zavřel ho a nechal být. Pekárna Pod hrušní se stala ulitou nebo snad svatyní, zapomenutým příběhem, jako stará kniha, kterou si člověk už nikdy znovu nepřečte, ale nedokáže se s ní rozloučit.

Katina máma, ve které se už tehdy zřejmě líhl zájem o realitní podnikání, přemlouvala Evelyn, aby Matta přiměla dům prodat a vynahradit si tak ztráty. Evelyn ale navzdory všemu věřila, že si Matt jednoho dne najde do Blexfordu cestu zpátky.

Bývalá pekárna ležela pár roků ladem. Okna byla zatlučená, zahrada se proměnila v džungli a to málo, co uvnitř zůstalo, se rozpadlo.

Kate tam občas proklouzla přes zadní zeď, když přijela do Blexfordu na návštěvu za rodiči. Brodila se vysokou trávou a nakukovala škvírami v zatlučených oknech. Chtěla zachytit tu jiskřičku štěstí, kterou tam, v místě svých dětských her, vždycky cítila. Jako by vzpomínky byly hmatatelné a daly se utrhnout jako odkvetlé pampelišky, fouknout do nich a vrátit čas. Ale nikdy se jí to nepovedlo.

Po rozvodu – manželství nevydrželo ani dva roky – se Matt vrátil do Blexfordu a do rodného domu, přesně jak Evelyn předpověděla. Bylo mu necelých pětadvacet, byl sám a jaksi zkrouhlý zkušenostmi. Ukázalo se, že není tak městský člověk, jak si o sobě myslel. Následující rok strávil důkladnou rekonstrukcí podniku a nakonec ho otevřel jako kavárnu.

Požádal Maka, aby mu s renovací pomohl, a ten rád vyhověl. I přesto, že se Kate s Mattem rozkmotřili, její táta měl pro něj vždycky slabost. A Kate byla daleko, takže jí to nevadilo. Měla moc práce s budováním kariéry v Londýně a se svým novým vztahem s Danem a do Blexfordu jezdila málokdy. Na rozdíl od Matta jí život ve městě vyhovoval. Kdyby se jí někdo tehdy zeptal, zhrozila by se myšlenky, že by se měla vrátit zpátky na venkov.

Dan měl být ten pravý. Měl všechno potřebné, ale jak Kate nakonec zjistila, ne v tom správném množství. Jejich seznámení bylo jako z pohádky. Jednoho nedělního rána se šla projít, aby se vyvětrala po opici, a sklonila se pro čtyřlístek. Dan si byl zaběhat. Zdálo se mu, že ho někdo volá, otočil se a vrazil přímo do Kate, až se oba zhroutili na hromadu. Byla to touha na první pohled, pokud ne přímo láska. Jí bylo pětadvacet a byla zralá na něco podstatnějšího než na románky, které mívala do té doby. Dan měl osmadvacet, byl energický, miloval pobyt v přírodě a hledal partnerku, která by s ním držela krok. Kate to dokázala. Coby zahradní architekt se nechával inspirovat přírodou stejně jako ona. Ale svou vzájemnou inspiraci po čtyřech letech vyčerpali.

Když se Kate vrátila starat se o tátu, čerstvě opuštěného a užívajícího si svobodu přicházející po konci smolného vztahu, byla už kavárna Pod Hrušní vzkvétající podnik, pevně zakořeněný v srdcích obyvatel Blexfordu. Nemohla si pomoct, připadala si zoufale mimo, jako by Mattův úspěch ve vesnici potlačil její nárok na Blexford a vypudil ji z místa, kterému říkala domov.

Matt pronajal nově zařízenou kuchyň Carle a její matce, aby ji večer mohly používat pro své podnikání v oboru přípravy hotových jídel, a nabídl slevy na nápoje knižním klubům a výborovým schůzím. V tak malé, sevřené komunitě se kavárna stala centrem, kolem něhož se točilo veškeré dění ve vesnici.

Kate se jí vyhýbala jako čert kříži. Na kafe jezdívala dolů z kopce do Great Blexley, a když měla Matta potkat, přecházela na druhou stranu ulice nebo skákala do křoví. Těch prvních několik měsíců vlastně trčela v křoví dost často. Touhu po kávě vyřešil malý kávovar, za který dala hříšné peníze. Nacházet cesty, jak se v malé vesnici Mattovi vyhnout, bylo mnohem složitější.

Kate se klepala zimou. Uplynulo dalších deset minut a denní světlo už úplně vymizelo. Na střechách aut se blýskaly ledové krystalky a na nebi už svítily hvězdy jako malé diamanty. Bylo bez mráčku. Mělo se pořádně ochladit.

Pípl jí telefon:

Kde jsi?

Byla to zpráva od Laury.

Kate jí otupělými prsty odepsala:

Nechal mě čekat. Dřepím na lavičce na návsi, zmrzlá jak hovno. Zadek mi už přimrzl ke dřevu. Budou mě muset odříznout.

Laura okamžitě odpověděla:

To je kokot! Neví, o co přichází. Mám splašit nájemnýho vraha?

Kate napsala:

Kdyby tě to neobtěžovalo.

Zasmála se pro sebe a povzdechla si.

Richard nedorazí. No výborně, pomyslela si. Nedočkám se rande, ani když si ho zacáluju. Byla zklamaná, ale když o tom tak uvažovala, hlavně proto, že přijde o malé koláčky, které se měly podávat k odpolednímu čaji. Napsala Lauře, ať jí nějaké schová.

Přijď si sem pro ně! odpověděla Laura. Co ty víš, třeba tu klofneš něčího partnera! Přidala usměvavý a mrkající smajlík.

Nemůžu, vyťukala Kate. Mrznu. Mám omrzliny. Potřebuju první pomoc, moc moc moc koláčků na uzdravení.

Rozumím. Čau, odepsala Laura.

Kate mechanicky vstala, nohy i ruce měla ztuhlé mrazem, vůbec necítila prsty. Složila deku a položila ji na koš se dřevem přede dveřmi do kavárny, kde ji Matt najde. Neměla náladu jít dovnitř, aby se jí posmíval, i když by to nemyslel zle. Kelímek si nechala, že ho doma dá na recyklaci, a vykročila.

Ve Vévodově hlavě někdo hrál na staré obité piano. Brnkání se neslo po návsi a spolu se zvonky nade dveřmi Evelynina krámku Kate připomnělo Čajkovského Tanec švestkové víly z Louskáčku. Ve světle pouličních lamp vypadala tráva stříbrně. Kosi se se štěbetáním usazovali do hnízd v keřích cesmíny, táhnoucích se podél zadního konce vesnického náměstíčka u Hrnčířského hájku.

Doma bude teplo. Kate si umínila nechat hořet v kamnech v kuchyni celou noc a rozdělat oheň i v hale. Pospíchala domů a zahřívala se těmi myšlenkami.

V ledničce měla Carliny lazaně, půl láhve dobrého červeného a v plechovce nad kávovarem pořádnou zásobu čokolády. Usmála se pro sebe do obláčku páry, kterou vydechovala. Chlapa se nedočkala, ale dočká se pořádné hostiny a doma na ni čeká DVD Pýcha a předsudek. O moc lepší už to být nemůže.

Kate se rozechvěla, jakmile ji objal teplý vzduch. Zavřela za sebou dveře a zmrzlý večer nechala venku. Ze stolku v hale na ni červeně zablikal záznamník. Stiskla přehrávání a šla rozdělat oheň v krbu. Z přístroje se rozburácel hlas.

„Haló? Haló? Katinko, jsi tam?“

Byla to máma. Vzkaz skončil a začal další.

„Katinko, tady máma. O víkendu jsem si vyzvedla ty balíčky. Všimla jsem si, že tam není nic pro Gerryho. Mohla sis dát tu práci, zlato!“

Kate se zamračila, zmačkala papír a zastrčila ho pod dříví na podpal. „Dát tu práci!“ odfrkla si, škrtla zápalkou a upustila ji do papírového hnízda. Může být rád, že jsem ho nevynechala v blahopřání, pomyslela si.

Gerry vlastně nebyl tak špatný. Když přijeli na návštěvu, což nebývalo často, vždycky se snažil. Měli garsonku v Chiswicku, tam přebývali, když byli v Anglii, a Kate se k němu vždycky chovala dokonale přátelsky. Ale ještě nebyla připravená kupovat mu vánoční dárky.

Před třemi týdny poslala mámě balík k Vánocům, aby jí došel včas. Zabalila do něj poslední knížku jejího oblíbeného autora, parfémované tělové mléko od Elizabeth Arden, o kterém máma trousila zmínky od října, pár pletených ponožek do postele a k nim šálu s červenými a mátově zelenými pruhy. Usoudila, že i v Palmě na Mallorce je v prosinci zima. Pověřila Petulu, jednu z blexfordského kroužku zvaného Sexy kočky pletařky, aby je pro ni vyrobila. Máma a Petula byly docela dobré kamarádky, než máma chytila druhou mízu a utekla s Gerrym. I když se o tom nemluvilo, Kate věděla, že si Petula dává tu práci a dohlíží na ni, co máma odešla. Na poslední chvíli jí přišlo, že by bylo hulvátské Gerryho úplně vynechat. Nepřiměla se koupit něco tak osobního jako ponožky nebo balzám po holení, a tak coby úlitbu pro něj pořídila voucher pro dva do jedné restaurace v maríně.

Plamínky se začaly rozhořívat, prskaly a praskaly, nabývaly sebevědomí. Přístroj pípl na konci vzkazu a začal další.

„Kate Amelie Turnerová, zavolej mi! Mám novinky. To bys nikdy neuhodla. Brnkni mi na mobil.“

Kate si povzdechla. Doufala, že se máma nepustila do nějaké hlouposti. Mívala ve zvyku skočit do vody a nezjistit si předem, jak je hluboká. Stiskla rychlou volbu mámina telefonu. Vzala to po třech zazvoněních.

„Katinko, zlatíčko,“ rozeznělo se z telefonu pronikavě a nadšeně. Máma v sobě měla jakousi horečnou energii jako divoký kůň.

Kate často uvažovala, jak se rodiče vůbec mohli vzít. Máma byla družná, měla ráda společnost a „bublinky“ a mluvila buď hlasitě, nebo ještě hlasitěji. Kdežto táta Mac, což byla zkratka pro nenáviděné jméno Mackenzie, byl rezervovaný. Liboval si u sudoku a čaje a vyhýbal se večírkům, jako by to byly bažiny plné krokodýlů.

„Jak se máš, holčičko moje?“ zahlaholila máma.

„Dobře, mami,“ odpověděla Kate. „A co ty?“

Máma se hlasitě rozesmála. Smála se jako dědička z dvacátých let uprostřed hostů na soirée, chraptivě, a přece pozoruhodně nóbl.

„Drahoušku, to bys nevěřila, kde jsem!“

„Ne ve Španělsku?“

Napadlo ji, že se možná na Vánoce vrátili do Anglie. To by mohl být trapas. Dosud byla Kate ušetřena problému vybrat si, se kterým z rodičů stráví Vánoce.

„Kdepak. Jsme na Barbadosu!“ ozvalo se z telefonu.

Kate si ho odtáhla od ucha.

„Věřila bys tomu?“ zavřískla máma. „Vánoce na Barbadosu!“

Kate tomu věřila. Až se zastyděla, jak se jí ulevilo.

„Jak se to stalo?“

„No, minulý týden jsem prodala jachtu jednoho džentlmena a on řekl, že má ještě jednu a uvažuje taky o prodeji. A že kotví na Barbadosu. Zkrátka, ukázal mi fotky a já na to, že Barbados je trochu mimo naše působiště. A než jsem se vzpamatovala, promluvil si se Sergem – pamatuješ si na Serge, ne, zlato? Na mého šéfa? Co si tě oblíbil, když jsi loni přijela? Nebyla by to špatná partie, zlatíčko. Věk je jenom číslo, abys věděla, a mužští mají schopné spermie až do smrti…“

„Mami!“ okřikla ji Kate.

„Hmm? Kde jsem to skončila?“

„Že ten člověk s těmi loděmi mluvil se Sergem.“

„No jo. Takže s ním promluvil a já byla osobně pověřená, abych sem přijela a ohodnotila ji. Bydlíme na ní, abychom ji vyzkoušeli.“

„Páni!“ žasla Kate. „To je paráda. Gerry má jistě radost.“

„Ten je z toho celý pryč, zlatíčko. Dovolená zadarmo! Nevzal si na sebe kalhoty, co jsme přistáli.“

Tolik informací Kate ani nepotřebovala. Škubla sebou, hlavou jí bleskla představa Gerryho v miniaturních plavečkách.

Gerrymu bylo mezi šedesátkou a sedmdesátkou, byl vysoký, se snědou pletí a hustými šedými vlasy, bezchybně vystajlovaný jako Ken, plastový přítel panenky Barbie. S mámou jim to slušelo. Ona byla kyprá, s plnými srdíčkovými rty – které po ní Kate zdědila – a dlouhými vlnitými vlasy, dřív barvy hořké čokolády, teď se světle a tmavě šedými pramínky. Vypadalo to, že v Gerrym máma konečně našla vhodný protějšek. Byl energický, vždycky měl rozjednaný nějaký obchod a provizi stačil utratit, ještě než dorazila do banky.

Během let měla máma řadu románků s muži Gerryho druhu, ale z nějakého důvodu jí to s jeho předchůdci nikdy nevyšlo. Bublinky nosili levné a jejich rychlá auta pocházela z půjčovny. Máma nebyla hloupá a nemínila se zahodit s někým, kdo má sice hezké večerní sako, ale může jí nabídnout jen stejný život, jaký vedla s Makem. Stačilo, aby ji pozvali do svého třípokojového půldomku v Deptfordu, a její vášeň vychladla rychleji než falešné šampaňské na ledu.

Někdo nezasvěcený by si mohl myslet, že manželství jejích rodičů nebylo šťastné, ale nebylo tomu tak. Nekonvenční, to jistě, ale nešťastné ne.

Táta věděl o máminých poměrech – samozřejmě ne podrobnosti, všechno se to dělo velice diskrétně –, ale dokázal se s nimi vyrovnat s vědomím, že se nakonec vždycky zase vrátí k němu.

A co se týkalo mámy, ta potřebovala Maka coby kompas nebo bójku, aby jí zabránil vřítit se do nebezpečí. Jeho gravitační síla ji přidržovala a ona se po svých eskapádách vždycky ráda vrátila do bezpečí jeho oběžné dráhy Tenhle stav vyhovoval oběma, dokud jim do života nevplul Gerry.

Kate byla ještě teenager, když jí došlo, co znamenají máminy noční nepřítomnosti. Možná jí otevřela oči až její vlastní rozkvétající sexualita. O těchto věcech se doma nikdy nemluvilo. Kate netušila, co táta ví. A s matkou o tom taky mluvit nemohla. Ignorovali toho slona v pokoji, dokud je všechny neudupal.

„Noci jsou tu tak vlahé, že spíme úplně nazí,“ líčila dál máma. „Tady v zálivu je salon a jedno milé děvče odtamtud mi udělalo brazilskou depilaci. Zkoušela jsi to někdy, zlato? Vypadá to mnohem líp.“

Kate zuřivě vrtěla hlavou, aby ten obrázek vyhnala z hlavy, a zkusila změnit téma.

„No a kdy se vracíte?“

„Zpátky do Španělska letíme devětadvacátého. Co kdybys za námi přijela a strávila Silvestra s námi? Byla bych moc ráda!“

„Možná příští rok.“

Slyšela, jak si máma na druhém konci odfrkla.

„Ale jdi, zlato, tohle říkáš pořád. Na co čekáš? Našla bych ti tu stovku mužských. Snad po tobě nechci moc, jenom abych se dočkala vnoučat, dokud je ještě uzvednu.“

„Mami,“ zahučela Kate.

„Jenom tě upozorňuju. Nikdo nemládneme…“

„Mami!“

„No dobře, dobře. A jak se má Mac?“

„Fajn,“ odpověděla Kate. „Vlastně výborně.“

Byla by ráda, kdyby mohla říct o tátovi něco, co by na mámu udělalo dojem, aby si myslela, že o něco přichází. Ale tušila, že ji neohromí jeho růžičková kapusta, byť jedinečná.

Mac jednal nenápadně. Odešel ze státní služby do důchodu, ale dál vypomáhal coby konzultant. Pěstoval a opravoval. Podnikal dlouhé vycházky do krajiny a pro ochránce přírody pořizoval poznámky o ptácích, kteří navštěvovali jeho podomácku vyráběná krmítka. Tohle Kate na tátovi milovala, ale v matce to nadšení nevzbuzovalo. A v tom byl zřejmě ten problém. Máma byla odjakživa jako rachejtle, kdežto táta spíš čajová svíce.

Kate byla směs jich obou. Po mámě zdědila ctižádostivost a po tátovi tiché odhodlání. Matčině italskému dědictví mohla děkovat za dlouhé černé řasy a bujné křivky, ale zelené oči mandlového tvaru a ostře řezaný nos měla po Turnerovic straně rodiny. Její smysl pro morálku a láska k přírodě byly od táty a nadšení pro výzvy měla od mámy. A i když to nerada přiznávala, nechuť zakotvit v nějakém svazku nejspíš taky pocházela z matčiny strany. I když měla skvělé a šťastné dětství, zanechalo v ní ostražitost a odpor vůči neupřímnosti. Možná se právě tohle podepsalo na faktu, že ve svých čtyřiatřiceti letech byla pořád ještě sama.

Přesunula se do kuchyně s telefonem na uchu a nakrmila kamna.

„Schází se teď s někým?“ zjišťovala máma.

„Proč tě to zajímá?“ opáčila Kate trochu ostřeji, než chtěla.

Máma zasyčela. „Nebuď nevrlá,“ obula se do ní. „Tys byla vždycky tátova holčička.“

„Já jenom nevím, proč tě to tak zajímá. Tobě může být jedno, jestli se s někým schází, nebo ne.“

„Chci, aby byl šťastný.“

„To je,“ ujistila ji Kate. „Pochlub se, jakou budete mít na barbadoskou vánoční večeři?“

„Vezmeme to tradičně, zlato. Rezervovali jsme si stůl v pětihvězdičkové restauraci v přístavu.“

„Jenom pětihvězdičkové?“

„Neposmívej se, zlato. To není hezká vlastnost.“

Kate vytáhla zátku z láhve vína a nalila si plnou sklenici. Dala si doušek.

„Než jsme odjeli, poslala jsem ti balíček k Vánocům,“ pokračovala máma. „Dej mi vědět, až dojde.“

„Dám,“ slíbila. Položila večeři do mikrovlnky a nastavila časovač.

„Už budu končit, zlato,“ řekla máma. „Gerry chystá koktejly. Všechny pozdravuj. Mám tě ráda, Katinko!“

„Já tebe taky, mami.“

Hovor skončil a současně s tím se ozval zvonek u dveří. Kate je otevřela se sklenkou vína v ruce. Stála tam Laura, držela lepenkovou krabici a culila se. Vypadala trochu skřítkovsky a díky tomu mladší než ve skutečnosti. Měla velké hnědé oči, srdíčkovou tvář a drobný nosík a ta dokonalost by Kate štvala, kdyby neměla kamarádku tak ráda. Vlasy měla taky skřítkovské, krátké, částečně kvůli pohodlí. Před narozením dětí nosila dokonalé mikádo. Chyběl jí už jen pár křidýlek a byla by z ní hotová víla Zvonilka.

„Jedna expresní dodávka koláčků,“ oznámila.

„Já tě miluju,“ vydechla Kate.

„Já vím.“

„Půjdeš dál?“

„Nemůžu,“ odmítla Laura. „Děti hlídá Benova máma. Teď už bude zralá na panáka džinu.“

„To chápu. A jak to šlo?“

„Fofr, ale super atmoška. Škoda že jsi nedorazila.“

„Nezamlouvá se mi být jediná singl na hromadném rande.“

„Na toho kokota se vykašli.“

„Jmenuje se Richard.“

„Pro mě ode dneška jedině kokot.“

Kate jí zamávala, pobavila se pohledem na to, jak Laura pracně manévruje se svým velkým autem z úzké ulice, a pak zase zavřela dveře před chladným večerem.

Kuchyň naplnila vůně lazaní. Kate zvedla víko krabice s koláčky. Uvnitř spočívalo bok po boku deset nádherných fešáků jako malá jedlá umělecká díla. Usmála se pro sebe, zatáhla závěsy v obýváku a pustila DVD.

„Pane Darcy, jdu si pro vás!“ zazpívala.

2. prosince

Druhá vánoční schůzka

Druhý den ráno, právě když Kate dokončila ranní skici a čistila si štětce, zaklepal pošťák.

Prosincová svítání byla mnohem línější záležitost než jejich letní protějšky. Táhnoucí se úsvit působil po dlouhé tmě hezky přívětivě. Kate si vychutnávala měnící se krajinu, jak se zimní slunce kradlo po polích jako závoj bledě zlatého zlata a zahánělo poslední pozůstatky mlhavého svítání. Zmrzlé listy trávy se skláněly, slabé teplo slunce rozpouštělo mráz.

Byla to kouzelná denní doba, a pokud to jen trochu šlo, vyrážela Kate ven s foťákem a náčrtníkem, aby to zachytila.

„Vypadá to na balíček od vaší mámy,“ oznámil jí pošťák Joe.

„Vypadá.“

„Jak se teď má?“

„No, to víte,“ odpověděla Kate. „Dělá tam ve Španělsku tornádo.“

„Ona je vyhlášená firma,“ pokýval hlavou Joe. A jedním dechem dodal: „To bylo nepříjemný, jak vám nepřišel na rande, co?“

„Ano,“ přisvědčila Kate. „Nepříjemný.“

„Asi si to rozmyslel, co?“ pokračoval Joe. „Nebo jste se mu nelíbila?“

„Možná.“ Vytáhla mu z rukou balíček trochu prudčeji, než bylo nutné.

Uvařila si kávu a hned ho rozbalila. Před třemi lety se stala nepříjemná událost. Netušila, že v balíčku je kolo sýra Cabrales, nechala ho dva týdny ležet a zrát pod vánočním stromkem v teple u ohně, až začal smrdět tak, jako by zedníci zazdili do stěny její nové kuchyňské přístavby mrtvolu.

Podobný incident o rok později s výběrem španělských masných delikates ji naučil nikdy nečekat s rozbalováním dárku od mámy až na Vánoce.

Letos se bála zbytečně. V balíčku byla jedlá jedině čokoládová tyčinka s kousky mandlí, pytlík mandlí v čokoládě a plechovka tekuté čokolády. Nad tím vším se jí seběhly sliny.

Kromě toho tam byly dvě knihy. Najdi lásku před čtyřicítkou a To tikají mé biologické hodiny?

Díky, mami, pomyslela si Kate. Na dně balíčku objevila lahvičku parfému Dior zabalenou v prádélku, v němž by mohla směle vystupovat nějaká porno hvězda: push-upka, průsvitná v místech bradavek, a kalhotky, podobně odhalené v klíně.

Kate mámě napsala:

Díky za dárky. Zajímavé prádlo!

„Nenech se otrávit jedním pitomcem, co tě zklamal,“ zapraskal Lauřin hlas z telefonu.

„Já nejsem otrávená. Jenom dodělám ty vánoční koláčky pro Matta a začnu se chystat.“

„Proč pečeš pro Matta, když by sis měla dělat pleťovou masku a lakovat si nehty na rande?“ chtěla vědět Laura. „A vlastně, proč pro něj ještě pořád pečeš?“

„Nehty si nikdy nelakuju. A z toho pečení mám prachy do rezervy.“

„Ty a ta tvoje rezerva.“

„Jsem na volný noze,“ namítla Kate. „S tebou je to jinak, bereš výplatu, i když onemocníš nebo si vezmeš dovolenou. Mně peníze jen tak nedá nikdo.“

„No jo, už jsme zas u toho,“ zabědovala Laura. „Chuděrka Kate, tak chudičká, že má na celý Vánoce jediný kousíček uhlí!“

„Jdi někam,“ poradila jí Kate. „Tak co, myslíš, že si Jiskra naděje příští rok zase pronajme panství?“

„Dneska ráno jsem dostala mail od jejich marketingu. Že prý mají výborné ohlasy od klientů, a pokud budou v téhle akci pokračovat, rozhodně nás zase využijí. Jenom potřebuju zajistit, aby klaply i ty ostatní schůzky, co u nás naplánovali. A jak to tak vypadá, ty dva další podniky byly taky super. Akce vánoční schůzky začíná vířit vody na sociálních sítích.“

Kate i z telefonu vycítila, že se Laura tváří namyšleně jako páv.

„To je bezva. To se ti povedlo. Lady Blexfordová má jistě radost.“

„Přesně tak,“ potvrdila Laura. „Škoda že jsi nepřišla. Společenský sál vypadal parádně, abych si pochválila vlastní práci. Co máš na sobě?“

„Co jako, teď? Jseš úchyl, že tě to zajímá?“

„Ne, ty trotle! Myslím, co si oblíkneš na to večerní rande.“

Kate poprášila váleček moučkovým cukrem a začala vyvalovat těsto. „Vezmu si džínsy a ten svetr s flitry, co jsem si koupila tehdy s tebou.“

„Džínsy!“ zhrozila se Laura.

„Je to kurz vaření pro dvojice, žádná koktejlová party, Lauro.“

„No jo, no jo. A s kým tam jdeš?“

Kate zajela rádýlkem do těsta, zlehka ho kus zvedla a vtiskla do formy na muffiny. „Jmenuje se Michael. Vegan. Rozvedený. Bezdětný, pracuje v galerii umění v Soho,“ vzpomínala na těch pár věcí, které si zapamatovala.

„No, to zní slibně,“ nadchla se Laura. „Jak vypadá?“

Kate si otřela ruce, vzala telefon a otevřela aplikaci Jiskra naděje.

„Světlý vlasy, docela vyparáděnej, milej úsměv, vrásky kolem očí,“ líčila. „Já nevím, proč jsem se do toho nechala uvrtat, ale připadá mi, že nakupuju z katalogu chlapů.“

„Protože potřebuješ trochu postrčit. Od Dana jsi s nikým pořádně nechodila. A to je jak dlouho? Šest let?“

„Pět.“

„Tak vidíš. Já netvrdím, že na týhle akci potkáš toho pravýho, ale aspoň si zvykneš zase randit. A kdo říká, že nepotkáš muže svých snů? Možná se stane vánoční zázrak.“

Po chvilce dalších optimistických řečí a pár necudných narážkách na Otce Vánoc a jeho skřítky Laura zavěsila a šla Mině chystat kuřecí nugetky.

Laura a Kate se kamarádily od základky. Na vysokou šly spolu, tři roky bydlely v jednom domě, pak se Kate vydala do světa a Laura se vrátila do Blexfordu zaučovat se jako správkyně panství a provdat se za svou dětskou lásku Bena.

Kate pokladla náplň hvězdičkami z těsta, potřela je mlékem, bohatě posypala krystalovým cukrem a dala to trouby péct. První várka už chladla na mřížce a celý dům voněl po citrusech a koření. Zatímco se to peklo, uklidila kuchyň a převlékla se. Půjde na rande a bude vonět po koláči, ale koneckonců mohla dopadnout i hůř.

Vlasy dlouhé po ramena měla středně hnědé, nic tak zajímavého jako tmavě blond nebo kaštanové. Jedna kadeřnice je svého času označila za „myší barvu“. Kate si občas hrála s barvením, ale nebyla tak důsledná, aby si dobarvovala odrosty. Naštěstí byla požehnaná hustými prstýnky vlasů. Nikdy nevěděla, s jakou hlavou se ráno vzbudí, jestli to budou poslušné kudrny, nebo rozježená hlava čarodějnice. Aspoň že si nemusela dělat starosti s objemem, tupírovat nikdy nepotřebovala. Vděčně zjistila, že dnes večer se jí vlasy kroutí správnými směry.

Naskládala vychladlé koláčky do krabic a ty horké na chladicí mřížku. Zatímco čekala, až vychladnou i ty, listovala jasně barevnými skicami, rozloženými na obitém kuchyňském stole. Poslala snímky svého posledního návrhu do tisku, a výslednou zkušební látku, rozkošný jarní motiv narcisů a blankytných hyacintů, si pak vyzvedne v londýnské kanceláři.

Shrnula papíry do hraničky a vypláchla štětce a jejich nádobu. Pak zabalila poslední koláčky, rychle si upravila vlasy před zrcadlem a vydala se do kavárny.

Kavárna Pod Hrušní dostala jméno po mohutném stromu v zahradě. Nebyl tam jediný, ale přerostl švestky, třešně i jabloně a povýšeně shlížel na angreštové keře.

V té zahradě Kate s Mattem kdysi trávili letní prázdniny, lezli po stromech – když se nikdo nedíval a nezakázal jim to – a stavěli si stany z polámaných židlí a starých závěsů. Laura, jejíž rodiče spolu nežili, bývala na léto v otcově domě ve Francii.

Katini rodiče pracovali ve městě, ale máma měla v době prázdnin úvazek jen na tři dny v týdnu. Mattova máma měla napilno v pekárně a čajovně, a tak v péči o děti spojily síly.

Ve svých dnech volna je Katina máma brávala na pláž nebo na výlety nebo strávili den ve Fitzwilliamově parku. Zbytek času Kate, Matt a často i Corinna – když nebyla někde s kamarády – zůstávali u pekárny se spoustou ječmenné šťávy a briošek z čajovny ve velké zahradě za kuchyní.

Když přišel podzim, mívali víc hrušek, než by se dalo spotřebovat, i když je Mattova máma nakládala do brandy a prodávala nebo z nich dělala džem. A tak zvala do zahrady vesničany na „samosběr“. Stala se z toho tradice, blexfordská slavnost sklizně. Rok za rokem byla větší a větší, až se z ní stala oficiální událost v kalendáři vesnice. Na návsi se stavěly altány a po velké hruškové sklizni se konala společná večeře v americkém stylu.

Patrick z farmy Old Blexford ze svých načesaných plodů vždycky připravoval úděsné hruškové víno. Podával ho při vánočním koledování, horké a se skořicí, hřebíčkem a vanilkou. Zaručeně člověka rozehřálo a způsobilo mu střední formu amnézie. Corinna vždycky nenápadně uzmula tác s kouřícími sklenicemi, přinesla ho svému mladšímu bratříčkovi a jeho kamarádům, tehdy patnáctiletým Mattovi, Kate, Lauře a Benovi, a ti se pak spokojeně namazali na lavičce na návsi.

Poté co Mattova máma a Corinna umřely, hruškové slavnosti ustaly. Někdo navrhoval, že by měly pokračovat, že je to dobrý způsob, jak uctít jejich památku. Ale Matt to nedokázal. Bylo to moc brzo, moc syrové a nikdo se nemínil hádat se sirotkem, zvlášť když nad ním držela ochrannou ruku Evelyn.

Harrisonovi pak sbírali padavčata do košů a ty stavěli před obchod, aby si lidé nabrali. Ale těm, kteří přišli po nich, už to bylo jedno, a když pak byl podnik opuštěný, hrušky shnily tam, kam dopadly.

Kate už Mattovi navrhla, ať uváží, jestli nepozvat na podzim lidi zase do zahrady. Nebyla by to žádná slavnost, jen sousedské setkání. Prozatím se mu do toho nechtělo.

Ale podlehl Katinu naléhání a předminulý rok zahradu vyčistil. S pomocí jejího táty, Patrickova rotavátoru a síly Barryho, majitele Vévodovy hlavy, zlikvidovali džungli a vrátili zahradě její bývalou slávu.

Založili nový trávník, prořezali ovocné stromy a Evelyn pomohla vytyčit a osadit nové květinové záhonky. Na zadním konci zahrady Mac vybudoval vyvýšené záhonky ze starých prken, kterými byla dřív zatlučena okna a pak se válely na hromadě ve sklepě na uhlí. A Matt je zaplnil zeleninou, bylinkami a drobným ovocem.

Kuchyň dřív zaujímala celou zadní půlku budovy. Ale když Matt podnik zrenovoval, udělal ji menší a přidal chodbu, která vedla z kavárny přímo do zahrady.

Na jejím nejbližším konci postavil masivní dřevěné lavičky s vysokými opěradly a stoly pro hosty. Poprvé se zahrada využívala pro něco jiného než jako hřiště pro Matta a Kate. Byl to krásný prostor, oblíbený po celý rok, a kapacita kavárny se tím zvedla skoro na dvojnásobek. Matt se ujal vedení podniku, jako by to dělal odjakživa, jeho zkušenosti s marketingem a nápady na akce zafungovaly jako recept na úspěch. Zavedl na venkov velkoměstské kavárenské trendy a venkov se jich nemohl nabažit.

Blížila se zavíračka, když Kate dorazila do kavárny. Hudba hrála tlumeně a některé židle už byly nohama nahoru na stolech, aby se mohla vytřít podlaha.

Pár skalních hostů se ještě krčilo v rohu v křesílcích, vždycky zůstávali jako poslední, dopíjeli sedlinu v hrncích, odhodlaní dočíst si noviny, než Matt zhasne světla a vypakuje je. Pokývli Kate přes vršky brýlí.

Z kuchyně vycházela hlasitější hudba spolu s vůní něčeho masitého, co se vařilo v červeném víně. Carla a její máma měly napilno. Kate zakručelo v břiše a zapsala si za uši, že musí prohlédnout mrazák u Evelyn v krámě a vzít si něco z toho, co tady chystají.

Petula na ni zamávala zezadu z kavárny. Dnes měla na sobě zelenou sametovou sukni s květinovými vzory na spodním lemu a námořnicky modrý svetr ke krku. Petula nedávno oslavila šedesátku a nevypadala ani o chlup starší než na padesát. Obyvatelé Blexfordu pořád nechápali, jak to, že ji nikdo nesbalil. Pravda ale byla, že Petula se nemínila nechat sbalit nikým. Před dvaceti lety absolvovala špatné manželství a ještě pořád si libovala, že je svou vlastní paní. Svěřila se Kate, že na světě není takový muž, který by ji přiměl vzdát se života, jaký si vybudovala. Kate tajně doufala, že někdo takový přece jen existuje a jednoho dne Petulu najde. Jenže Kate byla přes všechen svůj realismus zřejmě i trochu romantička.

Na třech stolech byly puntíkované voskované ubrusy, pokryté kousky papíru, řemeslnickými nožíky a třpytivými zbytky z Petulina kurzu výroby blahopřání. Její domek byl moc malý na to, aby se do ní vešly její rukodělné sešlosti, a tak jí Matt dovolil využívat kavárnu. Vyhovovalo to oběma. Petula měla potřebný prostor a Matt vydělal na všech těch kávách a pečivu, které si její žáci během práce koupili.

Od nynějška až do Vánoc bude její skupina vyrábět nejrůznější přáníčka, ozdobné jmenovky na dárky a prostírání. Petula byla jednou ze zakládajících členek Sexy koček pletařek. Specializovala se na vánoční svetry a Kate byla její múza, což jí coby milovnici takových svetrů naprosto vyhovovalo. Petula byla nadaná ve spoustě směrů, uměla vyšívat, háčkovat a vlastní blahopřání si vyráběla už dávno předtím, než to přišlo do módy. Na částečný úvazek taky pracovala v kavárně.

„Nazdar, zlato!“ uvítala ji. „Doufala jsem, že tě uvidím. Napadlo mě, jestli bys mi nepomohla při jedné vánoční rukodělné schůzce. Tvoje návrhářské schopnosti by se mohly hodit.“

„Moc ráda,“ odpověděla Kate. „Kdy to potřebuješ?“

„Mám odpolední kurz v neděli třináctého. Chci vyrábět vánoční blahopřání a jmenovky z čerstvého a suchého listí.“

„Super! Počítej se mnou.“

„Tak to je bezva,“ zaradovala se Petula. „Jo, a Kate moje zlatá, slyšela jsem, že ti první rande nevyšlo. Nenech se odradit. Bude líp!“

Petula se usmála a dala se zas do uklízení. Kate se ušklíbla. Takhle to dopadá, když člověk žije na malé vesnici. Všichni si vidí do talíře, vědí, co dělají, kde to dělají, jak to dělají a s kým. A všichni na to mají vlastní názor a nestydí se ho hlásat. Ve městě se s tím, co dělá, příjemně ztratí, ale na venkově se není kam schovat.

Z kuchyně vyšel Matt. Usmál se, když uviděl Kate, a ještě víc, jakmile spatřil krabice plné koláčků.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dvanáct vánočních schůzek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.