Přeložila:

IVANA DRESIA

Penelope Ward a Vi Keeland: Drzý bastard

Vydání první

Copyright © 2015 by Penelope Ward and Vi Keeland

Published by arrangement with Brower Literary & Management, Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2381. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Cocky Bastard vydaného v roce 2015

Český překlad © 2020 Ivana Dresia

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover model: Nick Ayler, Website: www.nickayler.com

Cover designer: Letitia Hasser, r.b.a. designs

Přebal a vazba: Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1435-8

BARONET

Praha 2020

Penelope Ward

Vi Keeland

Drzý bastard

Věnováno našim manželům,

těm skutečným drzým bastardům.

I. ČÁST

1. kapitola

Ráda bych věděla, jaký by to byl pocit cítit vibrace mezi nohama.

Slunce dopadalo na chromovou motorku Harley Davidson zaparkovanou o několik míst dál, která se v ostrých slunečních paprscích doslova blyštila. Lovila jsem v kabelce mobil a přitom čekala, až Maroon Five v rádiu dozpívají svoji písničku, zvláštním způsobem fixovaná na onu jednostopou hračku pro muže. Motocykl měl elegantně jednoduchý design – černý a stříbrný metalický lesk, lehce opotřebenou kůži na sedle a reliéf lebky s iniciálami CH. B.

Jaký by to asi byl pocit svézt se na takové motorce? Vítr by mi rozfoukával dlouhé vlasy, zatímco bych pevně ovíjela své ruce kolem muže s drsňáckou přezdívkou, a pod mými stehny v džínách by vrněl motor. Jak by si asi nechal říkat? Hřebec? Tulák? Pistolník? Ne, počkat. Ďábel. Můj imaginární motorkář by se určitě jmenoval Ďábel. A vypadal by úplně stejně jako Charlie Hunnam.

Podívala jsem se na iPhone a zjistila, že tam mám šest nových zpráv od Harrisona. V duchu jsem se ušklíbla. Byla jsem si téměř jistá, že nikdo jménem Harrison nikdy nejezdil na Harleyi. Hodila jsem telefon zpátky do tašky, vytáhla klíč ze zapalováaní svého až po střechu narvaného BMW a pohlédla za sebe na zadní sedadla. Krabice naskládané až ke stropu způsobovaly, že jsem ve vlastním autě začínala pociťovat klaustrofobii.

Na parkovišti zastavil autobus plný turistů. No super. Raději hned půjdu dovnitř a koupím si něco k jídlu, jinak hrozí, že tady ztvrdnu pěkně dlouho. Po deseti hodinách jízdy z Chicaga do Temeculy v Kalifornii jsem se ocitla někde uprostřed Nebrasky a čekalo mě dalších zhruba dvacet hodin za volantem.

Po patnáctiminutovém čekání v restauraci rychlého občerstvení Popeyes na Pepsi a smažené kuřecí nugety, které jsem si hodlala sníst v autě, jsem se zastavila v malém obchůdku se suvenýry. Byla jsem hrozně unavená a popravdě jsem se vůbec necítila na další pětihodinovou jízdu, než si začnu hledat místo, kde bych dnes mohla přenocovat. Rozzívala jsem se a chvilkové zdržení a poflakování se po obchodě mi najednou nepřipadalo jako úplně nejhorší nápad. Prohlédla jsem si pár cetek a nakonec si vybrala gumovou figurku Baracka Obamy. Aniž bych nad tím přemýšlela, třepala jsem postavičkou sem a tam a sledovala, jak jí hlava s maniakálním úsměvem poskakuje nahoru a dolů.

„Tak si to kup. Je na tobě vidět, že to chceš,“ ozval se zpoza mého ramene hluboký, zastřený hlas. Lekla jsem se, mimoděk se mi rozklepala kolena a gumová figurka vyklouzla z mých prstů na zem. Hlava odletěla z pružiny na krku a odkutálela se pryč.

Žena za pokladnou začala křičet: „Je mi líto, madam, ale budete to muset zaplatit! Dělá to dvacet dolarů.“

„Zatraceně!“ vyhrkla jsem a naštvaně sledovala dráhu kutálející se hlavy. Když jsem se sehnula, abych ji zvedla, uslyšela jsem za sebou ten stejný hlas.

„A to si představ, že někteří lidi vážně tvrdí, že mu hlava pevně sedí na ramenou.“ Zdálo se mi, že má australský přízvuk.

„Máš pocit, že je to legrační, pitomče?“ zeptala jsem se ještě předtím, než jsem se otočila a poprvé si prohlédla muže, kterému hlas patřil.

Ztuhla jsem.

A do prdele.

„Nemusíš se hned chovat jako kráva.“ Koutky úst se mu stáhly do úšklebku, když mi podával horní část Obamy. „A pro úplnost dodávám, že jsem se fakticky skvěle pobavil.“

Nevěřícně jsem polkla naprázdno, jako bych úplně ztratila schopnost mluvit, když jsem před sebou spatřila toho Adonise. Měla jsem sto chutí vygumovat mu jeho nafoukaný úsměv z tváře – třebaže jsem z klasicky krásných, ostře řezaných sexy rysů jeho obličeje orámovaného hustými hnědými vlasy v barvě mědi šla málem do kolen. No to mě poser. Ten chlap totiž vypadal neuvěřitelně rajcovně, a v tomhle Zapadákově bych rozhodně nikoho takového nečekala. Právě jsme se totiž nalézali doslova uprostřed ničeho v USA, ale proč ten chlap mluvil, jako by pocházel z nějaké podobné prdele v Austrálii, proboha?

Odkašlala jsem si. „Ehm, mně to vůbec nepřipadá legrační.“

„V tom případě by ses měla pokusit pořádně uvolnit.“ Natáhl ruku. „Dej mi to, princezno. Zaplatím za ten krám.“ Než jsem se zmohla na protest, popadl oba rozbité kusy a já se mimoděk zachvěla vzrušením při krátkém kontaktu jeho ruky s mojí. Samozřejmě že ještě navíc musel úžasně vonět, jak jinak.

Následovala jsem ho k pokladně a po cestě se snažila vylovit bankovky v bordelářském chaosu své peněženky, byl však rychlejší a zaplatil za mě.

Podával mi igelitovou tašku s rozbitou gumovou figurkou. „Tady máš náhradní díly. A kup si smysl pro humor.“

HUMOUR. Ten jeho neodolatelný přízvuk!

Spadla mi brada, zatímco jsem ho sledovala, jak vychází z obchodu.

Vážení, tak takhle si já osobně představuju sexy zadek.

No to teda. Pěknej, šťavnatej, kulatej zadek v obepnutých džínách. Bože, vážně už bych si nutně potřebovala zapíchat, protože mě podle všeho ani v nejmenším neodradilo, že mě tenhle chlápek právě urazil; moje kalhotky byly de facto mokré.

Po několika minutách civění do police s nabídkou triček fotbalového týmu Nebraska Cornhuskers jsem si uštědřila mentální kopanec do vlastního zadku. Moje reakce na vzniklý incident jasně dokazovala, že únava převzala kontrolu nad mým jednáním; obvykle jsem nebyla tak popudlivá. Bylo načase oklepat se z bizarního setkání a posunout se dál. V žaludku už mi kručelo a nemohla jsem se dočkat, až vyrazím na cestu a zakousnu se do kousků smaženého kuřete. Když jsem vycházela z budovy, nedočkavě jsem z krabičky vytáhla jeden kousek. Ztuhla mi čelist, když jsem na parkovišti jen kousek od svého auta zaznamenala jeho, jak sedí usazený na té samé motorce, o které jsem před chvílí snila.

Nenápadně jsem se blížila k autu a doufala, že si mě nevšimne. Štěstí mi však nepřálo. Naopak, když mě uviděl, nasadil přehnaně zářivý úsměv a zamával na mě.

Horečnatě jsem prohrabávala kabelku ve snaze najít co nejrychleji klíče od auta a jen jsem zamumlala: „To jsi zase ty.“

Zakřenil se. „Takže sis nakonec přece jen koupila smysl pro humor?“

„Ne. Za poslední drobné jsem ti koupila slušné vychování.“

Nepřestával se smát a pokynul mi hlavou na rozloučenou. Rukou si uhladil vlasy, nasadil si lesklou černou helmu a nastartoval Harleye. Burácení motoru mi pronikalo až do morku kostí.

Sotva jsem nastoupila do auta a zabouchla za sebou dveře, nemohla jsem si pomoct, abych se za ním ještě jednou naposledy neohlédla. Nikdy v životě už ho neuvidím, pomyslela jsem si. Průhledem v helmě na mě zamrkal, až se moje poblázněné srdce zachvělo.

Ve zpětném zrcátku jsem sledovala, jak se snaží vycouvat. Očekávala jsem, že vystřelí rychlostí čerta z pekla, ale po pomalém startu se zničehonic zarazil. Neustále se pokoušel zvýšit otáčky, jenže se nic nedělo. Nakonec vypnul motor, sundal si helmu a v gestu zoufalství si frustrovaně vjel rukama do vlasů, než se pustil do prohlídky motorky. Už jsem dávno chtěla být pryč, ale nemohla jsem z něj spustit oči, zatímco se snažil identifikovat závadu. Člověče, tak tomu říkám pech.

Namočila jsem kousek smaženého kuřete do medovohořčičné omáčky, nacpala si ho do pusy a dál pozorovala jeho počínání, jako bych v televizi sledovala nějaký sportovní přenos. V jednu chvíli vytáhl telefon, nervózně pochodoval sem a tam a s někým mluvil.

Když dotelefonoval, zadíval se mým směrem a zabodl do mě zoufalý pohled. Protože mě přistihl při tom, jak ho sleduju, vymáčkla jsem ze sebe nervózní úsměv. Vůbec jsem se nechtěla vysmívat jeho neutěšené situaci, prostě se to stalo. Zvedl jedno obočí, což mě rozesmálo ještě víc. Pomalu kráčel směrem ke mně, s helmou v podpaží. Zaťukal na boční okénko mého auta a já ho otevřela.

„Bavíš se dobře, princezno?“

„To rozhodně ne… ani v nejmenším.“ Musela jsem se přemáhat, abych nevyprskla.

„No, každopádně jsem rád, že se ti konečně podařilo objevit smysl pro humor.“

HUMOUR.

Bože, jeho přízvuk byl tak strašně sexy.

Natáhl krk, aby se podíval na zadní sedadla mého auta, a zaznamenal přecpané krabice. „Jsi snad bezdomovec, nebo co? Bydlíš ve svým autě?“

„To ne. Ale zrovna se stěhuju přes celou zemi.“

„A kampak máš namířeno?“

„Do Temeculy.“

„Takže Kalifornie.“ Pokyvoval hlavou. „Já taky.“

Pohlédla jsem směrem k jeho motorce. „Hm, spíš se zdá, že teď zrovna nemáš namířeno vůbec nikam. Patří ti to, to máš za tu krávu.“

„Jo, nejspíš máš pravdu.“

„Že ti to patří?“

„Ne. Že jsi kráva.“

„Haha, hrozná legrace.“

„Víš, co je ještě lepší než spravedlivá odplata?“ zeptal se, opřený o dveře mého auta, až se mi zatočila hlava z vůně jeho kolínské vody.

„To nevím, co?“

Svraštil obočí. „Karma.“

„O čem to mluvíš?“

„Tak vylez a pojď se mrknout, jak to tvoje bávo vypadá zezadu.“

BÁÁÁVO.

Vystoupila jsem a obešla auto, abych zjistila, že moje pravá zadní pneumatika je prázdná.

Cože?? To snad nemůže být pravda!

Držela jsem se za hlavu a nevěřícně sledovala jeho samolibý výraz. „Děláš si ze mě srandu? Věděl jsi to od začátku, že mám píchlou gumu?“

„Všiml jsem si toho až v tom okamžiku, kdy ses cpala kuřetem a smála ses mi do ksichtu. Můžu ti říct, že v tý chvíli bylo pro mě fakt těžký zachovat si vážnou tvář.“

Neuměla jsem vyměnit pneumatiku. Nedokázala jsem uvěřit, o co se ho právě chystám požádat.

„Umíš vyměnit kolo?“

„Samozřejmě. Co bych to byl za chlapa, kdybych neuměl vyměnit pneumatiku?“

„A pomůžeš mi? Vím, že po naší… výměně názorů nemáš žádný důvod mi pomáhat, ale jsem z toho vážně zoufalá. Nerada bych tady ztvrdla přes noc… úplně sama.“

„Můžu se tě na něco zeptat?“

„Jasně…“

Poškrábal se na bradě. „Jak moc je pro tebe důležitý, abys ještě dnes mohla jet dál?“

O krok jsem ustoupila. „O co ti jde?“

„Zklidni hormon, zlato. Nemysli si, že tě chci dostat do postele. Nejsi můj typ.“

„A jaký je vlastně tvůj typ?“

„Obvykle se mi líbí ženy, který nemají IQ bublajícího bahna.“

„Díky.“

„Rádo se stalo.“

„Takže, jaký jsou tvoje podmínky?“

„Jak usuzuju z tvýho předchozího škodolibýho úšklebku, určitě sis už všimla, že můj Harley má technickou závadu. Je potřeba vyměnit díl, kterej ale teď nemám k dispozici. Právě jsem volal odtahovku. Nemůžu ale čekat, mám něco domluvenýho, a stejně jako ty se potřebuju co nejrychlejc dostat do Kalifornie.“

„Nesnažíš se doufám navrhnout…“

„Jo. Přesně o to se snažím. Když ti vyměním pneumatiku, vezmeš mě s sebou.“

„Chceš jet se mnou?!“

„Jasně, v tvým autě.“

„To myslíš vážně?“

„Slyšíš dobře.“

Potřásla jsem hlavou, abych se zbavila jen těžko uvěřitelných vizualizací. Zahrávala si snad se mnou moje unavená mysl, nebo to vážně právě navrhl?

„Nemůžu cestovat stovky kilometrů s úplně cizím člověkem,“ namítla jsem.

„Zatraceně, ve skutečnosti je to mnohem bezpečnější než cestovat sama.“

„A co když jsi sériový vrah!“

„To říká ta pravá! To ty jsi před chvílí urvala hlavu americkýmu prezidentovi.“

Nemohla jsem si pomoct, musela jsem se začít smát. Celá situace mi připadala vážně šílená.

„Do prdele! Princezno, fakticky se dokážeš zasmát sama sobě?“

„Nejspíš už jsem z tebe celá zpitomělá.“

Napřáhl ke mně ruku. „Takže přijímáš můj návrh?“

Místo abych nabízenou ruku přijala, zkřížila jsem paže na hrudi. „A mám snad nějakou jinou možnost?“

„No, třeba bys mohla požádat jeho, aby ti vyměnil pneumatiku.“ Ukázal na obrovského a docela hrozivě vyhlížejícího muže, který nás zřejmě už nějakou dobu pozoroval. Ten chlápek vypadal jako oživlé Frankensteinovo monstrum.

Zhluboka jsem se nadechla a rozhodla se souhlasit s jeho nabídkou. „Přijímám. Beru to! Hlavně ať už odsud vypadnu.“

„Doufal jsem, že na to budeš mít stejnej názor. Prosím, řekni mi, že máš rezervní pneumatiku.“

„Jo. Ale budu muset přemístit pár krabic, aby ses k ní dostal.“

Když uviděl, jak vypadá zavazadlový prostor mého auta, málem to s ním seklo. „Sakra, co má tohle znamenat? Proč máš kufr plnej krámů?“

Podívala jsem se mu do očí a upřímně odpověděla: „Je tam celý můj život.“

Musela jsem veškerý obsah kufru vyskládat na chodník. Vyprostil rezervní kolo a okamžitě se pustil do práce.

Zatímco měnil pneumatiku, vyhrnulo se mu bílé tričko a odhalilo opálené břišní svaly tvrdé jako kámen a tenkou linii ochlupení nad horním okrajem spodního prádla. Mezi nohama jsem pocítila nežádoucí vzrušení. Potřebovala jsem se nějak rozptýlit, přešla jsem tedy k jeho motorce, posadila se na ni, sevřela řídítka a představovala si, jaký by to byl asi pocit závodit s větrem. Nebylo to však k ničemu; i když jsem zavřela oči, neustále jsem měla před sebou jenom jeho.

Vysoukal se zpod mého auta. „Buď opatrná, holčičko. Není to žádná hračka.“

Seskočila jsem a přejela prstem po ozdobných písmenech na sedlové brašně. „CH. B.? Co to znamená?“

„To jsou moje iniciály.“

„Nech mě hádat… Chlípný Bastard?“ To spíš pořádně Drzý Bastard.

„No tak to vidíš… právě jsem se ti chystal představit, ale když jsi tak chytrá, klidně si na to můžeš přijít sama.“

„Když myslíš, Drzoune.“

Lehl si zpátky na zem. „Jen utáhnu šrouby a můžeme vyrazit.“

„Šrouby?“

„Matice a šrouby u kola, bude to dobrý.“

„Rozumím.“

Vyskočil ze země, vyhrnul si tričko a otřel si s ním čelo. „Hotovo.“

Zatraceně, už zase ty jeho břišáky.

„Tak to bylo rychlý. Víš jistě, že je všecko v pořádku?“

„Všecko v pořádku? Zlato, už brzo dostaneš příležitost zjistit, že mně sice tak trochu hrabe, ale můžu tě ujistit, že s tvým kolem nebude žádnej problém.“ Zazubil se a mrknul na mě a já si poprvé všimla jeho dolíčků ve tvářích. „Zítra bychom nejspíš měli někde zastavit a sehnat nějakou pořádnou pneumatiku. Tahle rezervní není určená pro dlouhodobý použití.“

Zítra. Páni! Vážně se to dělo.

„Měli bychom se vydat na cestu,“ řekla jsem. „Budu řídit. Potřebuju mít situaci pod kontrolou.“

„Jak chceš,“ uchechtl se.

Když jsme nastupovali do auta, cítila jsem zvláštní napětí. Tohle bude přinejmenším velmi zajímavé. On každopádně neztrácel čas a hned se pustil do mých kuřecích kousků.

Napůl z legrace jsem ho plácla přes ruku. „Hej, pracky pryč od mýho jídla.“

„Medovohořčičná omáčka? Hm, já mám radši barbecue.“ Olízl si palec a já už zase pocítila povědomé chvění mezi nohama. Tohle tedy bude pořádně dlouhá jízda.

Samolibě se křenil a podával mi plastový sáček z obchodu se suvenýry. „Otevřela jsi ho vůbec?“

„Ne. K čemu by to mělo být dobrý? Je tam jen ulomená gumová hlava.“

Podával mi figurku Obamy. „Vážně?“

S jednou rukou položenou na volantu jsem se natáhla po figurce, která byla… v celku.

„Co to… Jak je to možný?“

„Měl jsem takovej pocit, že se ti líbí, takže jsem koupil ještě jednu. Nevšimla sis toho, protože ses zrovna horečnatě přehrabovala v peněžence.“

Nemohla jsem si pomoct, potřásla jsem nevěřícně hlavou a začala se smát.

„Konečně se mi podařilo tě doopravdy rozesmát.“ Natáhl ruku. „Dej mi to.“ Když jsem mu figurku podala, sundal ze spodní části lepicí proužek a upevnil ji na palubní desku. Obamova hlava se teď kývala nahoru a dolů při každém pohybu auta.

Bylo to tak legrační, že jsem se musela začít hlasitě smát, ale současně jsem se cítila dojatá jeho nezištným gestem. Možná že není zase takový bastard.

Nějakou dobu jsme oba mlčeli. Opřel si pohodlně hlavu a na chvíli zavřel oči. Když jsme projížděli po I-76, zatímco slunce zapadalo v jasně oranžové záři, která osvětlovala obzor v dáli, otočil se ke mně.

Jeho hlas zněl unaveně. „Jsem Chance.“

Po několika vteřinách ticha jsem se ozvala: „Aubrey.“

„Aubrey.“ Znělo to, jako by moje jméno převaloval na jazyku, než znovu zavřel oči a odvrátil hlavu.

Chance.

2. kapitola

„Necháš to spadnout do hlasový schránky?“ Mhouřil oči na můj bzučící telefon umístěný na palubní desce. Ten zatracený krám se rozezněl každou půlhodinu, ale teď se přestávka mezi jednotlivými vyzváněními zkrátila na pouhých deset minut.

„Jo.“ Mobil přestal tancovat a já Chanceovi nenabídla žádné další vysvětlení. Doufala jsem, že to třeba nechá být.

Samozřejmě že nenechal. O pět minut později telefon znovu zabzučel a Chance ho popadl, než jsem si stačila uvědomit, co to dělá.

„Volá Harry.“ Držel telefon mezi palcem a ukazováčkem a mával mi s ním před očima, než se mi podařilo mu ho vytrhnout.

„To je Harrison. A mimochodem, nic ti do toho není.“

„Princezno, máme před sebou dlouhou cestu. Možná bude lepší, když si o tom promluvíme.“

„Věř mi, že nebude.“

„Uvidíme.“

Uběhlo jen několik dalších minut, než se telefon znovu rozezvučel. Než jsem ho stačila umlčet, Chance už přístroj pevně svíral ve své dlani. Jenže tentokrát ho nehodlal pustit a přiložil si ho k uchu.

„Haló.“

Vykulila jsem oči. Málem jsem sjela ze silnice, přesto jsem v tu chvíli nedokázala promluvit.

„Harry. Jak se daří, člověče?“

Náznak australského přízvuku, který se až dosud držel nenápadně v pozadí, byl najednou zřetelně slyšitelný. Slyšela jsem Harrisonův hlas, ačkoliv jsem nebyla schopná rozeznat jednotlivá slova. Pohlédla jsem do Chanceova suverénního obličeje. Pokrčil rameny, usmál se a opřel se pohodlně do sedadla. Evidentně si to užíval. V tom okamžiku jsem usoudila, že náš malý společný výlet právě skončil. Jakmile dorazíme k dalšímu výjezdu z dálnice, vykopnu jeho prdel ze svého auta. Pokud jde o mě, ta dokonalá hora svalů se může uprostřed ničeho v Nebrasce klidně protloukat sama.

„Jo, jasně. Je tady. Ale právě teď máme na práci něco úplně jinýho.“

Další otázku jsem slyšela zcela hlasitě a zřetelně. Chance si odtáhl mobil od ucha, když Harrison zařval: „Kdo tam kurva je?“

„Tady Chance. Chance Bateman. Někteří přátelé mi říkají Drzoun,“ pronesl s dokonalou intonací. Okamžitě jsem si musela představit, jak tmavě červená žíla na Harrisonově krku pulzuje.

„Chci. Kurva. Mluvit. S Aubrey.“ Každé jeho slovo působilo jako staccato zakončené výbuchem hněvu. Najednou už jsem se na Chance vůbec nezlobila za to, že zvedl telefon. Ve skutečnosti jsem zuřila, že Harrison má po tom všem ještě tu drzost zlobit se na mě.

„Nejde to, Harry. Je momentálně… indisponovaná.“

Z telefonu zazněla další sprška nadávek.

„Poslyš, Harry. Řeknu ti to na rovinu, jako chlap chlapovi, protože zníš jako solidní chlápek. Aubrey se vyhýbá tvým telefonátům, protože je až moc zdvořilá. Ve skutečnosti je to tak, že s tebou prostě nechce mluvit.“

Můj pocit vzteku osciloval mezi oběma muži. AH-BREE. Měla jsem sto chutí Chance uškrtit, ale zároveň jsem si přála, aby moje jméno řekl ještě jednou. Co se to se mnou sakra dělo? Přeslechla jsem Harrisonovu odpověď, protože jsem byla příliš zaneprázdněná tím, jak jsem si v duchu neustále přehrávala zvuk svého jména proneseného s australským přízvukem. Díky způsobu, jakým ten drzý bastard vyslovoval moje jméno, jsem pociťovala nezvyklé chvění v břiše. Možná jsem dokonce i měla chvilkové výpadky, když jsem si v duchu představovala, jak mi to svým hrdelním hlasem šeptá do ucha. AH-BREE.

Vrátila jsem se zpátky do reality, zatímco Chance přehnaně dramaticky vzdychal do telefonu. „Tak dobře, Harry. Ale teď s tím vážně budeš muset přestat. Vyrážíme na pořádně dlouhou cestu a tvoje neustálý vyvolávání začíná mojí holce už dovopravdy lízt na nervy. Takže, buď od tý dobroty a přestaň nás laskavě na chvíli otravovat. Kapišto?“

Mojí holce. Žíla na Harrisonově krku musela každou chvíli prasknout.

Chance přerušil hovor, aniž by počkal na odpověď.

Celých pět minut nikdo z nás neřekl ani slovo. V duchu se musel připravovat na moji tirádu.

„Nejsi na mě naštvaná kvůli tomu, co jsem řekl Harrymu?“

Zuřivě jsem svírala volant, až mi zbělaly klouby. „Pokouším se to zpracovat.“

„Zpracovat?“ Jeho hlas zněl téměř pobaveně.

„Jo. Zpracovat.“

„Co to sakra znamená?“

„To znamená, že neřeknu první věc, která mě napadne. Na rozdíl od některých jiných lidí přemýšlím nad tím, co cítím, a přiměřeným způsobem se to snažím vyjádřit.“

„Leda hovno.“

„Co si to dovoluješ?“

„Vždyť mám pravdu. Jestli jsi nasraná, tak to prostě řekni. Pokud máš potřebu to vykřičet, tak to udělej. Udělej, co je potřeba, ale pak laskavě přestaň držkovat.“

Silnice byla skoro úplně prázdná, takže nebylo těžké dupnout na brzdu a sjet k okraji cesty. Přejela jsem přes tři pruhy a zastavila. Všude byla tma, jediné světlo pocházelo z mých reflektorů a z náhodně projíždějících ostatních aut. Vystoupila jsem, obešla auto na stranu spolujezdce a čekala, až se ke mně připojí.

S rukama v bok jsem spustila: „Hochu, ty máš teda nervy. Já ti zachráním prdel, abys nemusel ztvrdnout na tom debilním odpočívadle, a co uděláš ty? Sotva nastoupíš do mýho auta, nejen že mi sníš moje jídlo a přeladíš moje rádio, ale navíc máš ještě tu drzost zvedat můj telefon!“

Založil si ruce na prsou. „Nezachránila jsi mi prdel. Snědl jsem jen jeden jedinej kousek tvýho smaženýho kuřete, tvůj hudební vkus stojí za prd a přiznej si, že Harry tě deptal úplně stejně jako mě.“

Zírala jsem na něj.

A on zíral na mě.

Bože můj. Světla z projíždějícího auta osvětlila jeho tvář a bylo to tam. Číslo třináct. Barva jeho rozzlobených očí se nachlup shodovala s barevnou škálou číslo třináct. Kdysi jsem měla ve zvyku vypotřebovat šedomodrou pastelku ze speciálního boxu čtyřiašedesáti pastelek značky Crayola ještě předtím, než ostatní pastelky vůbec přišly na řadu. Zbožňovala jsem tu barvu, a nepoužívala jsem ji jen na stínování oblohy. Jeden celý rok svého života jsem všechny obličeje v omalovánkách vybarvovala krásnou modrou barvou s tajemným nádechem šedi. V reálném životě jsem takovou barvu nikdy neviděla a nikdy jsem si nevšimla, že by někdo měl takovou barvu očí.

Byla jsem z toho úplně paf. A Chance mě ještě dorazil.

„Aubrey.“

AH-BREE.

Zatraceně. Nic jsem na to neřekla. Byla jsem zaneprázdněná… zpracováváním.

„Jen jsem ti chtěl pomoct. Harry si to zaslouží. Nevím, co jste spolu měli, ale ať už pro tebe znamenal cokoliv, očividně ti neudělal nic dobrýho. Nepotřebuješ poslouchat jeho omluvy. Jsou to jenom kecy a ty to moc dobře víš. Nech ho přitom, ať si myslí, že sis vyrazila s jiným mužem. Mělo by mu být jasný, že o ženu, jako jsi ty, se chlapi budou prát. Není třeba mu to připomínat.“

O ženu, jako jsem já?

Snažila jsem se tvářit povzneseně, ale prostě jsem to tak necítila. „Hele, bude úplně stačit, když už nesáhneš na můj telefon.“

„Provedu, madam.“

Přikývla jsem, protože jsem potřebovala mít pocit vítězství. Nemohla jsem to přece vzdát jen proto, že měl sexy hlas a oči v odstínu číslo třináct, nebo snad jo?

„Co kdybych teď chvíli řídil já?“

Odjakživa jsem nerada řídila v noci a popravdě už jsem začínala mít mžitky před očima. „Tak jo.“

Galantně otevřel dveře na straně spolujezdce, počkal, až se usadím, pak je zavřel a přeběhl na druhou stranu. Než vklouzl na sedadlo řidiče, sehnul se a sebral něco ze země. Hodil si to do své tašky na zadním sedadle, než si začal upravovat sedadlo.

„Cos tam našel?“

„Ále, nic,“ odpálkoval mě. „Řidič vybírá hudbu.“ Vystartoval od krajnice.

„Když jsem řídila, přelaďoval jsi rádio každých pět minut.“

Pokrčil rameny a zasmál se. „Odteď platí nový pravidlo.“

Teď, když jsem seděla na sedadle spolujezdce, měla jsem příležitost pořádně si ho prohlédnout. Bože, ty dolíčky v jeho tvářích byly vážně hluboké. A strniště, které mu vyrašilo na ostře řezané čelisti, bylo sexy. Doopravdy sexy. Nemohla jsem se toho pohledu nabažit.

O tři hodiny později, když jsme se rozhodli to pro dnešek zapíchnout, byla už téměř půlnoc. Zatím šlo všechno podle plánu, dokonce i s několikahodinovým zdržením na výměnu pneumatiky.

Žena na recepci hotelu byla zaneprázdněná hraním nějaké hry na svém telefonu a sotva se na nás podívala, když jsme vešli.

„Chtěli bychom prosím pokoj na dnešní noc,“ řekl Chance.

„Ehm… dva pokoje, prosím,“ upřesnila jsem.

„Cože? Myslel jsem, že pokoj se dvěma oddělenými lůžky bude stačit.“

„V žádným případě s tebou nehodlám sdílet pokoj.“

Pokrčil rameny. „Jak myslíš.“ Obrátil svoji pozornost zpátky k recepční. „Má strach, že když budeme spolu na pokoji, nedokáže ode mě udržet ruce pryč,“ mrkl na ni. Měla tmavou pleť, přesto bylo patrné, jak se začervenala.

Obrátila jsem oči v sloup, příliš unavená na to, abych se s ním znovu hádala, a obrátila jsem se přímo na recepční: „Můžete mi dát pokoj směrem na západ, ne v přízemí, a pokud možno sudé číslo?“

„A já bych chtěl pokoj s postelí, záchodem a televizí, jestli je to možné.“ Zakřenil se na mě.

„Můžu vám dát pokoje 217 a 218. Jsou hned vedle sebe.“

„To je skvělé. Ona totiž zbožňuje, když mi může být nablízku.“

Nebyla jsem si jistá, jestli už na mě začíná působit jeho egomaniakální smysl pro humor, nebo jsem byla tak moc utahaná po mnoha hodinách jízdy v autě, ale doopravdy jsem se neubránila nepatrnému úsměvu.

Zatvářil se potěšeně.

Recepční nám podala klíče spolu s  čokoládovou sušenkou pro každého z nás. Cestou k výtahu jsem mu nabídla tu svoji. „Chceš moji sušenku? Já to nebudu jíst.“

„Jasně. Já sním i tebe.“

„Co jsi to právě řekl?“

„Řekl jsem, že sním i tu tvoji. Sušenku.“

Vážně už jsem se potřebovala vyspat. A taky jsem toužila po osvěžující chladné sprše.

Galantně mi odnesl tašku na pokoj a rovněž mi neuniklo, že mi dal přednost jak do výtahu, tak i při vystupování. Drzý bastard měl navzdory své občasné aroganci evidentně dobré vychování.

„Dobrou noc, princezno.“

„Dobrou, Drzoune.“

Byla jsem docela ráda, že nevyslovil moje jméno; už tak mi dělalo dost starostí, že bude spát hned vedle.

O patnáct minut později jsem dokončila svůj večerní rituál a vklouzla do postele. Zhluboka jsem se nadechla a nechala se pohltit měkkou matrací.

Zaklepání na dveře mě přinutilo polekaně vyskočit.

S funěním jsem vylezla z postele a postavila se na špičky, abych se podívala kukátkem ven. Proč vlastně byly tyhle otvory ve dveřích pokaždé tak vysoko? Překvapilo mě, že za dveřmi nikdo nestojí. Možná že se mi to jen zdálo.

Vzápětí se však ozvalo další zaklepání.

Rozsvítila jsem světlo. Zvuk nepřicházel od vstupních dveří. Vycházel ze spojovacích dveří, kterých jsem si předtím vůbec nevšimla.

Ode dveří do pokoje, kde měl spát Chance.

Otevřela jsem horní zámek a jen nepatrně pootevřela dveře, abych zjistila, co chce.

Stál tam. Bez košile.

Na sobě měl jen tmavě šedé boxerky, které ho obepínaly jako druhá kůže.

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, co tam dělá, ačkoliv držel v ruce kartáček na zuby.

„Myslel jsem, že už jsme si vyjasnili, že nejsem sériovej vrah.“

Otevřela jsem dveře o něco víc.

Usmál se.

Ach bože. Přestaň s tím. Hned teď.

„Nejspíš jsem zapomněl zubní pastu v brašně na motorku, která je teď v tvým autě.“

Ztěžka jsem polkla. „Aha.“

Naklonil hlavu na stranu a zvedl obočí. „Můžu si půjčit tvoji?“

„Aha. Jo, jasně.“

Prošel kolem mě a vstoupil do koupelny. Čekala jsem u dveří.

„Na to, že tady zůstáváme jenom jednu noc, tady máš strašně moc holčičích serepetiček,“ zahuhlal s pusou plnou zubní pasty. „Private Collection Tuberose Gardenia.“

Prohlížel si moji lahvičku s parfémem od Estée Lauder.

Slyšela jsem, jak vyplivuje zubní pastu. Pak se ozval kloktavý zvuk. Použil i moji ústní vodu. No jistě, jen si posluž.

Vyšel ven a zhasl světlo v koupelně. „Co je to tuberóza? Něco jako růže?“

Zavrtěla jsem hlavou, pořád ještě poněkud zmatená neuvěřitelností celé situace.

„Tak proto,“ zamumlal.

„Co proto?“

„Celej den jsem nedokázal přijít na to, čím to voníš. Nejsem si jistej, jestli jsem si už někdy předtím přivoněl k nějaký tuberóze.“ Pokrčil rameny a vydal se zpátky do svého pokoje, ale ještě předtím se otočil. „I to titěrný černý krajkový prádlo voní po tuberóze.“

Vykulila jsem oči. Sundala jsem si podprsenku i kalhotky a nechala je na poličce v koupelně.

„Ty… ty…“

„Uklidni se. Dělám si z tebe srandu. Vypadám snad jako nějakej podělanej fetišista?“

Ano.

Ne.

Kdo ví?

„Dobrou noc, Aubrey.“ Věnoval mi poslední úsměv s dolíčky a byl pryč.

AH-BREE. Zatraceně.

Zamkla jsem dveře a ještě dvakrát překontrolovala zámek, ačkoliv mi nebylo jasné, jestli to dělám kvůli své vlastní bezpečnosti, nebo spíš kvůli jeho bezpečnosti. Uvnitř mé hlavy se neustále přehrávala zvuková stopa jeho hlasu, jak říká moje jméno, čím dál tím něžněji, jako nějakou uklidňující ukolébavku, která mě s každým nádechem přiblížila zemi snů.

Než se znovu ozvalo zaklepání na dveře.

Myslím, že jsem usnula zhruba na celé tři vteřiny, než jsem musela vstát, abych mu opět otevřela.

„Nechtěla by ses podívat na nějakej film?“

V mém pokoji byla naprostá tma; on měl ve své ložnici rozsvícená všechna světla. Chvíli mi trvalo, než jsem zaostřila. A když jsem to udělala, moje oči se zaměřily přímo na jeho spodní prádlo. Místo toho, abych ho poslala někam a přibouchla mu dveře rovnou před nosem, jsem se s ním už zase začala dohadovat.

„Nebudu se s tebou dívat na žádný film, když jsi jen ve spodním prádle.“

Podíval se dolů a pak zpátky na mě. „Cože? Vždyť ani nemám erekci.“

Vytřeštila jsem oči nad nevhodností jeho komentáře, ale pak jsem si ho začala představovat v jeho směšně těsném spodním prádle s erekcí. Najednou jsem nevěděla, kam uhnout očima. Když jsem zírala dolů, pořád jsem měla před očima jeho nádobíčko. Kdybych však zvedla oči, určitě by poznal, na co právě myslím.

Zasmál se. „Oblíknu si šortky.“

Netušila jsem, proč se s ním vůbec vybavuju, protože jsem neměla nejmenší chuť dívat se na nějaký film. Zmizel a o minutu později se vrátil ve volných šortkách. Pořád jsem však hleděla na lem jeho spodního prádla značky Calvin Klein. Jenže teď, když už jsem neviděla žádné těsné spodní prádlo, na které bych se mohla zaměřit, uvědomila jsem si, že šortky to ve skutečnosti ještě zhoršily. Visely mu na úzkých bocích, na nichž se mu spodní šikmé svaly břišní tvarovaly do hlubokého V. Když si zakryl svoji vybouleninu, o to větší pozornost jsem teď věnovala detailům jeho hrudníku. A jeho vypracovaným břišákům.

„Jsi na řadě,“ řekl.

Pohledem jsem ho žádala o vysvětlení.

„Když já nemůžu bejt ve spodním prádle, tak ty se taky musíš převlíknout z tý noční košile.“

„Co je na ní špatnýho?“ zeptala jsem se nejistě.

Jeho oči se zaměřily na moji hruď a koutky úst se mu roztáhly do uličnického úšklebku. „Vůbec nic. Jestli chceš, klidně si ji nech na sobě.“

Podívala jsem se dolů. Úplně jsem zapomněla, že mám na sobě tenkou bílou košili bez podprsenky. Moje bradavky stály v pozoru, jako by se snažily propíchnout průsvitnou látku.

Asi dvacet minut jsme se dohadovali, jaký film si pustíme, než jsme se rozhodli pro horor, na který jsem se vlastně vůbec dívat nechtěla. O pět minut později, v mikině přes noční košili, jsem usnula, zatímco Chance seděl na dvojposteli vedle mě.

Když jsem se druhý den ráno probudila, byl zpátky ve svém pokoji, ale propojovací dveře zůstaly z obou stran otevřené. Zaslechla jsem, jak někomu do telefonu líčí plány na dnešní den. Evidentně to celé byla lež, protože jsem si byla celkem jistá, že se dnes celý den nebude zdržovat v okrese Los Angeles.

3. kapitola

Rozhodli jsme se, že se zastavíme v bistru u silnice na snídani.

Ze všeho nejdřív jsem si chtěla objednat něco na pití. „Dám si vanilkové latté s odtučněným mlékem a dvěma dávkami sirupu, bez pěny a extra horké.“

Chance na mě zašilhal a obrátil se k servírce. „Slyšela jste to? Chce dvojitou dávku a šlehačku navíc.“

Bertha – jak jsme si mohli přečíst na její jmenovce – nevypadala ani v nejmenším pobaveně. „Máme jen kafe, obyčejný nebo bez kofeinu,“ řekla monotónním hlasem a držela přitom v ruce konvici.

„V tom případě si dám černou kávu.“

„Pro mě to samý,“ prohlásil Chance.

Nalila nám kávu do velkých hrnků. „Hned se vrátím, abych si zapsala vaši objednávku.“

Chance zatřásl balíčkem cukru a začal se smát.

Zkřížila jsem paže na prsou v obranném gestu. „Co je ti k smíchu?“

„Ty.“

„A to jako proč?“

„Fakt sis myslela, že si můžeš objednat takhle vytuněný kafe v takovým zapadákově?“

„Latéčka snad už mají úplně všude! Dokonce i u McDonalda!“

„Tak teda jo. Příště si tam dáme latté a happy meal k večeři – uvnitř s malou hračkou pro tebe. Udělá tě to happy?“

Zavrtěla jsem hlavou a studovala jídelníček. Neměli tu vůbec nic, co bych mohla jíst. „Uf, samá mastnota.“

„Hmm. Slaninka. Trocha tuku jednou za čas tě nezabije.“

„Svůj měsíční příděl tuku už jsem si vybrala včera… Ty kuřecí nugety.“

„Měsíční příděl tuku?“

„Přesně tak. Mám povolený jen jeden švindlovací den za měsíc.“ Povzdechla jsem si. „Nemají tady jednu jedinou zdravou věc. Vážně nevím, co si mám objednat.“

„Bez obav. Objednám i pro tebe.“

„Cože? To ne!“

Chance zvedl ruku. „Bertho, zlato? Chtěli bychom si objednat.“

Bože, dokonce i tu nemožnou servírku dokázal natolik vyvést z míry, že se kvůli němu začala červenat.

„Tak co to bude?“

Ukázal na jídelní lístek. „Já si dám todle jídlo, kterýmu říkáte Infarkt na talíři. A pro madam doneste jen suchej žitnej toast, máslo si nechte od cesty.“

„Hned to bude.“

„To mám jako jíst jenom suchý toasty?“

„Ne. Za chvíli totiž budeš jíst z mýho talíře. Akorát si to ještě neuvědomuješ. Toast jsem ti objednal jen proto, abych ti dokázal, že ve skutečnosti vůbec nechceš věci, o kterých si myslíš, že je chceš. A spousta věcí, který považuješ za špatný, jsou ve skutečnosti takový, po kterých – v hloubi duše – nejvíc toužíš.“

„Nepovídej…“

„Mám tě totiž přečtenou. Čím víc se snažíš dělat všechno správně, tím víc prahneš po tom špatným. Nejen že si teď s obrovskou chutí dáš moje mastný jídlo, ale navíc si ho poleješ mojí kohoutí omáčkou, a ještě si při tom budeš čvachtat.“

„Prosím? Kohoutí omáčkou?“

Chance se smíchem zaklonil hlavu, než rozepnul kapsu své bundy. Třísknul na stůl malou plastovou lahvičkou. Na přední straně byl obrázek kohouta.

„Kohoutí omáčka. Taky známá jako sriracha – thajská chilli omáčka. Bez tý nedám ani ránu.“

Bertha přinesla oválný talíř vysoko navršený míchanými vejci, domácími hranolky, malými klobáskami, slaninou, kanadskou sušenou šunkou a hašé z mletého hovězího masa. Položila ho před Chance a teprve potom mi podala malý talíř s opečeným toastem.

Chance neztrácel čas a hned si veškeré jídlo pocákal červenou omáčkou. Pustil se do toho a přitom sledoval, jak si ho prohlížím.

Upřela jsem pohled do vlastního talíře, chroupala přehnaně malé kousíčky svého toastu a byla pevně rozhodnutá, že po ničem z jeho talíře netoužím. Pravda však byla, že jsem měla ukrutný hlad.

Abych se vyhnula pohledu do jeho talíře, zvedla jsem oči a zaměřila se na baseballovou čepici, kterou měl na hlavě. Koupil si ji v hotelovém obchůdku se suvenýry a měl ji otočenou kšiltem dozadu. S vlasy trčícími do všech stran mu to vážně slušelo. Oknem v našem boxu pronikaly dovnitř sluneční paprsky, které opětovně zvýrazňovaly modrý odstín číslo třináct.

Zatraceně.

Z myšlenek mě vytrhl jeho hlas. „Ty víš, že to chceš, Aubrey.“

Cože? Všiml si, jak si ho prohlížím, nebo mluví o jídle?

Rozřízl jeden párek napůl a pokusil se mě nakrmit svojí vidličkou. V jeho tváři se mihl neuvěřitelně sexy výraz. „No tak. Aspoň jeden kousek.“

Vonělo to tak pikantně… a senzačně. Neodolala jsem, otevřela pusu a dovolila mu, aby mě nakrmil. „Mmm,“ tetelila jsem se blahem, zatímco jsem pomalu žvýkala šťavnatý kousek. Zavřela jsem oči a vychutnávala si každičké sousto. Když jsem je znovu otevřela, Chance se upřeně díval na moje rty.

„Dáš si ještě?“ zašeptal chraplavým hlasem.

V ústech se mi sbíhaly sliny. „Ano.“

Tentokrát uchopil do ruky kousek vypečené slaniny a vložil mi ho přímo do pusy. Jen nerada jsem si to přiznávala, ale s tou omáčkou měl naprostou pravdu. Chutnala skvěle úplně na všem.

„Ještě?“

Olízla jsem si rty. „Jo.“

Chance mi podal další tři sousta. Když jsem zasténala, upustil vidličku, až hlasitě cinkla o stůl. „Ježíši Kriste. To jídlo je vážně dobrý. Ale není zase až tak dobrý.“

Právě jsem měla až nechutně plnou pusu. „Jak to myslíš?“

„Kdy naposledy tě někdo jaksepatří vojel?“

„Vojel? Prosím?“

„Princezno, kdy sis naposled fakt pořádně zašukala?“

„Jak to s tím souvisí?“

„Není možný, abys takhle reagovala na obyčejný jídlo, pokud bys nebyla totálně nadržená.“ Nadzvedl obočí. „Princ Harry ti to nejspíš nedokázal pořádně udělat, že?“

„Do toho ti vůbec nic není.“

„Tvůj obličej je teď červenější než tahle omáčka.“ Chance se předklonil a zašeptal: „Aubrey… kdy naposledy jsi měla orgasmus při sexu?“

„Na tom nezáleží.“

Tón jeho hlasu byl teď neodbytný. „Jak… už… je to dlouho?“

„Na střední škole,“ vyhrkla jsem, aniž bych chtěla. Proč mu to do háje vykládám? „Nemůžu uvěřit, že jsem ti to právě řekla. Teď se za to hrozně stydím.“

Zhluboka se nadechl. „Za něco takovýho se přece nemusíš vůbec stydět. Ale nehodlám ti lhát. Fakt jsem z toho v šoku. Žena jako ty by měla být s mužem, kterej ví, co dělá.“

„A co je ti vůbec do toho? Neustále opakuješ: ‚žena jako ty‘. Ani se mi nezdá, že bych se ti nějak zvlášť líbila.“

Chance se opřel do sedadla a zadíval se z okna, než mi pohlédl do očí. „I když jsi občas stejně příjemná jako osina v prdeli… vážně se mi líbíš, Audrey. Je s tebou sranda. A vůbec to nemyslím tak, že bych z tebe měl legraci – prostě jsi zábavná. Jsi svědomitá. Jsi bystrá. A chytrá. A zatraceně roztomilá…“ Sklopil zrak, jako by se najednou začal stydět za všechno, co řekl. „Co se vlastně stalo?“

„Jak to myslíš?“

„Proč vlastně utíkáš před tím pitomcem Harrisonem?“ Když viděl, že s odpovědí váhám, pokynul Berthě. „Doliješ nám prosím ještě kafe, drahoušku?“

Nevěděla jsem, co mě to popadlo. Možná to bylo tou pálivou omáčkou. Nějaká moje část si nejspíš přála, aby to bylo venku. Jakmile nám Bertha dolila čerstvou kávu, začala jsem se mu svěřovat.

„Harrison je společníkem v advokátní kanceláři, pro kterou jsem pracovala v Chicagu. Já tam byla na pozici zaměstnance. Měla jsem na starosti ochranu obchodních značek a patentů. Chodili jsme spolu něco přes rok. Začali jsme spolu bydlet. Asi před dvěma měsíci jsem zjistila, že mě podvádí s jednou ze svých stážistek. No jo, takže…“

„Takže ses odstěhovala?“

„Jo. A taky jsem odešla z práce. Harrison strávil posledních několik týdnů tím, že se mě snažil přesvědčit, jakou dělám chybu, když se vzdávám rozjeté kariéry, protože on prý ze mě dokáže udělat partnera ve firmě mnohem dřív, než bych to dokázala sama. Nechala jsem všechno za sebou a vzala první práci, kterou mi nabídli, což je shodou okolností pozice v malé začínající firmě v Temecule. Bojím se. Na západním pobřeží nikoho neznám a netuším, jestli jsem se rozhodla správně. Vlastně si ani nejsem jistá, jestli vůbec ještě chci pracovat jako právnička. Připadám si úplně ztracená.“ Poslední věta mě stála hodně přemáhání.

Chance najednou zvážněl, takhle jsem ho nikdy předtím neviděla. „Co tě doopravdy baví, princezno?“

Chvíli jsem nad tím přemýšlela a napadla mě jen jedna jediná věc. Nervózně jsem se zasmála. „Vlastně toho moc není, kromě… zvířat. Moc ráda se věnuju zvířatům. Chtěla jsem být veterinářkou, ale můj otec byl právník a tlačil na mě, abych šla v jeho stopách.“

„Nejspíš máš pocit, že si s nima rozumíš líp než s lidma, co?“

„Někdy to tak vážně cítím, jo.“

Poškrábal se na bradě a usmál se. „Najdeš si svoji vlastní cestu. Tím jsem si jistej. Ty sračky, co se ti přihodily v Chicagu, jsou pořád moc čerstvý na to, abys dokázala myslet jasně. Jakmile se dostaneš do Kalifornie, změna prostředí ti udělá dobře. Můžeš si klidně dát na čas, zamyslet se a pak se teprve rozhodnout, co vlastně chceš. A potom si uděláš plán, jak to všechno zrealizovat. Máš svůj vlastní osud zcela pod kontrolou – ovšem s výjimkou následujících dvaceti čtyř hodin. Prozatím ho mám pod kontrolou já.“ Mrknul na mě a záludně se usmál. „Musíš být se mnou, ať se ti to líbí, nebo ne.“

„Myslím, že se mi to docela líbí.“ Musela jsem se taky smát. Ten chlap se mi začínal dostávat pod kůži, a to mě doopravdy zneklidňovalo. Vlastně jsem o něm vůbec nic nevěděla. „Takže, teď jsi na řadě ty. Kdo vůbec jsi, Chanci Batemane? Jak dlouho už jsi ve Státech?“

„Vlastně jsem se tu narodil. Mám americký občanství. Odstěhovali jsme se do Austrálie, když mi bylo pět. Můj otec dostal nabídku hrát za Austrálii profesionální fotbal a pozdějc dělal trenéra. Vyrůstal jsem tam.“

„Tak to je fakt skvělý.“

„Chvíli to bylo super… dokud se to nepodělalo.“ Ztěžka polkl a jeho výraz se zachmuřil.

„Co se stalo?“

„To je na dlouhý povídání.“

Zazvonil mi telefon a přerušil náš rozhovor. Byl to Harrison. Sakra!

Natočila jsem displej, abych ukázala Chanceovi, kdo mi volá.

Vzal mi mobil z ruky a přijal hovor: „Harry! Ty kokote!“

Slyšela jsem tlumený Harrisonův hlas. „Okamžitě mi dej Aubrey!“

„Nebudeš tomu věřit, ale s Aubrey jsme o tobě právě mluvili! Zrovna snídáme a ona napíchla na vidličku jeden z těch malinkejch párečků a řekla: ‚Vidíš to? To je přesně Harryho velikost.‘“

Slyšela jsem, jak Harrison zuří. „Ty zasranej debile. Řekni Aubrey, že jestli se tahá s takovým lidským odpadem, jako jsi ty…“

Chance zavěsil. „Připravená vyrazit?“

„To bylo úžasný.“ Nastavil ruku a plácli jsme si. „Jo, jsem připravená.“

„Pá, Bertho!“ Chance mrkl na naši servírku.

„Nashle, fešáku.“

Obrátila jsem oči v sloup a musela se smát, když jsem následovala jeho sexy zadek ze dveří ven.

Bylo nádherné, jasné odpoledne. Řekla jsem Chanceovi, že bych teď chtěla řídit. Upřímně, potřebovala jsem přestávku od toho, abych pořád nemusela zírat na jeho sexy strniště a nebesky modré oči. Skutečnost, jak moc byl pro mě přitažlivý, ačkoliv jsem si to vůbec nepřála, mi začínala dělat starosti. Navíc jsem doufala, že na sedadle řidiče budu mít pod kontrolou rádio.

„Michael Bolton? To myslíš vážně, princezno? Fakt mě chceš nutit, abych tohle poslouchal?“

„Cože? Je skvělý! Jeho hlas je… tak vřelý… a silný!“

Chance začal hlasitě prozpěvovat text písně When a Man Loves a Woman. Znělo to příšerně. Improvizovaný duet Chance a Michaela mě donutil přeladit na jinou stanici.

Brzy poté jsme se zastavili pro benzin. Chance natankoval a zašel nám do obchodu koupit něco k jídlu.

Když se vrátil do auta s velkou papírovou taškou, podívala jsem se na něj a ztuhla právě ve chvíli, kdy jsem se chystala vyrazit na další cestu.

Pod nosem měl nějaký bílý prášek.

Sakra! Bere snad koks? Šel na záchod, aby si mohl šňupnout?

„Máš v úmyslu během dneška ještě nastartovat?“ vyčinil mi.

Namáhavě jsem dýchala, zatímco jsem se v duchu připravovala na potencionální obrovské zklamání. „Řekni mi pravdu.“

„Dobře…“

„Dal sis na záchodě lajnu?“

Jeho oči potemněly. „Co si to kurva o mně myslíš?“ Vážně se zlobil. „Proč se mě na to ptáš?“

„Máš pod nosem nějaký prášek!“

Zavřel oči a zničehonic propukl v smích, který trval přinejmenším celou minutu. Za tu dobu, co jsem ho znala, jsem ho ještě nikdy neviděla takhle se smát. Pokoušel se něco říct, ale smích ho pokaždé znovu přemohl. Podíval se na sebe do zrcátka pod sluneční clonou a otřel si prášek z horního rtu.

Prakticky mi strčil prst do pusy a řekl: „Ochutnej.“

Odehnala jsem ho. „Ne!“

„Ochutnej!“

Váhavě jsem přejela špičkou jazyka po jeho prstu. Chutnalo to podobně jako hroznový cukr. „Je to sladký.“

Otevřel papírový sáček, vytáhl tyčinky Pixy Stix obalené v práškovém cukru a hodil je po mně. „Váš kokain, madam.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Drzý bastard.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.