Střelec

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

David Hidden

Střelec – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Říkáte, že my Arabové jsme teroristé a že s vámi chceme bojovat. My chceme žít, modlit se, chodit do našich škol, našich domovů, po naší zemi. To je terorismus? Žít je terorismus? Bojovat za naše právo na život je terorismus?

Hamin Zuabí, arabská politička izraelského parlamentu

KRÁTKÉ AUTOROVO SLOVO NA ÚVOD

Milí čtenáři, dovolte mi jen pár slov na úvod třetí knihy, popisující dobrodružství bývalého agenta francouzské tajné služby, kterému nikdo neřekne jinak než Pé, jako Personne, Nikdo. V předchozích dvou knihách, v Děsu a Dětech božích, už musel svůj soukromý i profesní život konfrontovat s něčím, čemu jsme si navykli říkat Zlo, nebo opak Dobra, s něčím, co v naší postmoderní společnosti, jak jí rádi a často říkáme, hraje bohužel významnou roli. Hrdina našich románů stojí nekompromisně na straně Dobra, ačkoliv mu Zlo vkládá do cesty řadu překážek.

Ale tak už to v životě chodí a vnitřní souboj mezi Dobrem a Zlem prožíváme víceméně všichni, ačkoli jen někteří z nás čelí Zlu v první linii.

Tak, jak to dělá Pé. Nemusíme ho mít rádi, ale musíme mu přiznat tvrdohlavost a odvahu, s níž se staví na obranu těch slabších nebo zneužívaných.

Zlo má mnoho podob a Pé stojí proti těm nejhorším.

Čtenářům, kteří četli Děs a Děti boží nemusím připomínat, co se v nich odehrálo a jaké souboje v nich musel Pé podstoupit. Však pro ty, kterým se dostávají příběhy francouzského tajného agenta do rukou poprvé, přece jen musím poznamenat pár slov, protože v knize Střelec, již se právě chystáte číst, se Pé občas v myšlenkách vrací do minulosti, k událostem a postavám, které v této knize zaznamenány nejsou. Děj Střelce se točí kolem nevydařené akce francouzské tajné služby, k níž došlo před několika lety v Teheránu. Akce je v této knize popsána docela podrobně, jen jména protagonistů někdy chybí. Zúčastnili se jí čtyři agenti. Jonas zahynul na místě a Pierre i Mag zahynuli později, když Péčkovi pomáhali odhalit vraha natáčejícího pornografické filmy v knize Děs. Zejména ztráta blízkého přítele Maga našeho hrdinu poznamenala natolik, že s ním vede jakousi duševní konverzaci a často se mu objevuje ve snech.

Ve Střelci se setkáte i se jménem Péčkovy dcery Tary, kterou pornografický vrah zmrzačil, podobně jako i další dívky. V současnosti se léčí na jedné pařížské klinice.

Další postava, která se ve Střelci též nalézá, je marseillský gangster Giorgio Fontana, s nímž se Pé seznámil už v knize Děs, kde sehrál jednu z velkých rolí. Ve Střelci bude jeho role ovšem ještě větší a jejich přátelství, které vzniklo už při pátrání po pornografickém vrahovi, se zde jen utuží.

Další postava známá z předešlých románů je otec Avram, jenž sehrál rozhodující a tragickou roli v knize Děti boží. Nechci prozrazovat jeho roli a popisovat detailně, o co šlo – dávám laskavému čtenáři na výběr, jestli si bude chtít přečíst i Děti boží. Péčkovi se však neustále do paměti vrací scéna umírajícího otce Avrama, jehož hlavu držel na klíně. Ve Střelci se odehraje podobná scéna, takže tohle prozrazuji jen proto, aby si čtenář dokázal představit, co se v hlavě agenta Pé odehrává.

Dalším protagonistou předchozích knih je agentův nadřízený Lišák. O něm se však dozvíte vše potřebné i ve Střelci.

Začátek Střelce se odehrává těsně poté, co Pé pomohl vyřešit případ Dětí božích a vrací se zpátky do Evropy v programu na ochranu svědků. To, co se odehraje dál, je obsahem této knihy. Je to naprosto samostatný příběh, jenž si snad zasloužil těchto pár slov na úvod.

Právě sedím s agentem Pé na terase jednoho hotelu v Grass Valley a poslouchám, jak mi vypráví svůj příběh. Doufám, že vás zaujme stejně, jako zaujal mě.

Vítr žene po ulici chomáče ostřice a nebe je nad námi tmavě fialové.

Váš David Hidden

MÍSTO PROLOGU

CO JSEM NEVĚDĚL

Yusúf nastavil objektiv, upevnil stativ a pak se posadil na nízkou stoličku. Natáhl krk a podíval se do objektivu. Pak udělal fixem na bílou stěnu za sebou puntík v místech, kde se o ni opíral zátylkem, a šel se přesvědčit, jestli je záběr v pořádku a jestli ho kamera zachycuje ve velkém detailu.

Potil se a ruce se mu třásly. Otřel si je o kalhoty.

Na stolek vedle sebe naaranžoval školní tašku, korán a útočnou pušku M4 značky Colt. Pohladil ji špičkami prstů. Na omak studila a byla nepřátelská.

Yusúf věděl, že k němu se nepřátelsky nechová.

V domě bylo ticho, jen někde kapala voda. Asi v dřezu v kuchyni.

Svítalo a město za okny mělo špinavě šedivou barvu. Nechtěl se na něj dívat. Nechtěl se podívat ven z okna. Vzápětí by se poblil. Bílým vyžehleným kapesníkem si otřel ústa a potom upravil mikrofon. Včera ho vyzkoušel asi desetkrát, ale potřeboval mít naprostou jistotu, že bude fungovat. Na kovovém podstavci se odrážely měděné odlesky vycházejícího dne.

Posadil se a ruce sevřel mezi koleny aby zvládl jejich třas. Nebylo to nic platné, třásl se po celém těle. Předklonil se a hlasitě říhl. Když vstal, vypil sklenici sody, a teď se mu žaludek zvedal až do krku, místo aby se uklidnil. Na patře ucítil hořkou pachuť žluče.

Seděl v předklonu asi pět minut, než třas trochu povolil. V bytě vládlo absolutní ticho, maminka byla na noční a vrátí se až po sedmé. To už bude muset být pryč. Bude muset seběhnout po bulváru Canebière a zahnout do rue Saint-Ferréol. Tu cestu znal zpaměti, chodil po ní tři roky. Dnes však měl pocit, že vůbec neví, kde se nachází.

Klid, soustřeď se.

Tu trasu dokonale znáš. Jen se ničím nenech vyvést z míry. Amir už určitě otevřel obchod se zeleninou na rohu rue de Rome. Musíš ho pozdravit, zdravíš ho každý den. Kdybys to neudělal, připadalo by mu to divné. Až budeš přicházet ke škole, drž se vpravo, chodí tam míň lidí. Vejdi do vestibulu a v klidu dojdi až do prvního patra, směrem k velké posluchárně. V 9 hodin začíná přednáška doktora Roussela o filozofii moderní doby. Chodí na ni spousta lidí. Nezakopni. Jdi zpříma. Nikdo si tě ani nevšimne. Budeš jen jeden z mnoha. Drž se, chlapče. Jsi zrození nové doby.

To mu šeptá hlas do ucha.

Tak jo.

Klid.

Natáhl ruku k tlačítku on a chystal se ho zmáčknout, když mu z úst vyhrkly žluté hleny. Pozvracel si martensky.

Kurva.

Utíkal do koupelny, ale pohled na pozvracené tenisky mu znovu zvedl žaludek. Zbytek vyzvracel do umyvadla. Byla to jen hnusná žlutá pěna, skoro čtyřiadvacet hodin nic nesnědl, ale žaludek mu tančil nějaký šílený rock. Green Day. Too Dumb to Die.

Schoulil se pod umyvadlo a oběma rukama se chytil za břicho.

Dobře, dobře, ještě pět minut.

Seděl tam otupěle a vyhýbal se všem myšlenkám.

Za čelem zela prázdnota.

Dumb. Dumb.

Zvedl se, opřel se o stěnu nad umyvadlem a opláchl si obličej studenou vodou. Dával si pozor, aby se při tom nepodíval do zrcadla. Vrátil se do pokoje, dlaní přejel pušku. Připadala mu ještě chladnější než před chvílí. Zvedl hlavu a chvíli zíral do objektivu videokamery. Pak se posadil a stiskl tlačítko nahrávání. Oko kamery bylo studené jako ta puška.

Maminko, řekl a připadalo mu, že mu od úst jde pára, ačkoliv byl začátek září a město bylo horkem rozžhavené do běla. Maminko.

Slova mu vycházela z úst jako drcené sklo.

Maminko, pokud se budeš dívat na tuhle nahrávku, už tady pravděpodobně nebudu. Je mi to moc líto, ale myslím, že až se dozvíš, pochopíš, proč jsem to udělal. Mám tě moc rád, jsi můj nejmilovanější člověk na světě a vím, že já pro tebe znamenám totéž. Cítím na tvářích tvoje drsné dlaně. Vidím tvůj úsměv. Tvůj úsměv bude to poslední, s čím budu odcházet.

Na chvilku se zarazil, vypnul nahrávání a šel si do koupelny natočit skleničku studené vody. Na čele mu perlil pot. Utřel si ho čistým ručníkem. Do zrcadla se pořád ještě nepodíval. Zpátky ke kameře šel jako slepec, který zná zpaměti cestu domů.

Domů.

Rozhlédl se. Jeho pokoj zalévalo světlo nového dne. Psací stůl s puštěným počítačem, rozestlaná postel, polootevřené dveře do skříně, vlevo na stěně plakát kapely Eagles of Death Metal. Josh Homme s kytarou.

Hleděl na něj prázdnýma očima, pak natáhl ruku a strhl ho ze stěny. Plakát zamával křídly a pak se snesl k zemi jako poraněná holubice.

Vrátil se ke kameře a znovu zmáčkl tlačítko nahrávání.

Maminko.

Musel si odkašlat, aby vůbec dokázal promluvit.

Maminko, vím, že budeš plakat. Vím, že tě to bude bolet, ale až první bolest přejde a až budeš schopná rozumně uvažovat, pochopíš, že jsem to musel udělat. Cítil jsem se tak nesvobodný, jako bych seděl v kriminále. Mříže mého vzhledu, vlasů, očí, rtů, názorů a náboženství mě oddělovaly od tohoto světa. Teď mohu ty mříže rozlomit. Vyjít ven, jako svobodný mladý muž.

Nezlob se, maminko. Vím, co dělám, a nic mě od mého rozhodnutí nemůže odvrátit.

Vím, že budeš plakat, ale zároveň vím, že budeš vědět.

Poslední slova skoro nedokončil. Do očí se mu draly slzy a málem se rozškytal pláčem. Vypnul nahrávání. Vyjmul kazetu a položil ji v kuchyni na stůl. Otřel si oči a chvíli čekal, než se úplně uklidní.

Zvenčí slyšel startovat první auta.

Vzal batoh, složil do něj pár učebnic a uložil do něj pušku omotanou špinavým hadrem.

Naposled se rozhlédl.

Bylo půl osmé ráno, 13. září 2015.

Přesně v tu chvíli vešla do obchodního domu nedaleko nádraží Saint-Charles šestadvacetiletá Tahira Aboukirová, aby pro svého syna Yusúfa koupila něco hezkého k dnešním patnáctým narozeninám.

Nad Marseillí se klenulo bledé zářijové nebe.

KNIHA PRVNÍ

PÍNA

1.

Moře je olověné jako vystřílené kulky všech světových válek.

A vzápětí stříbřitě šedivé, jako kdyby se v něm převalovala břicha leklých tresek.

Temným hukotem připomíná roztopený parní stroj obrovské transoceánské lodi. Nejspíš Titaniku.

Hledím do něj a zrak se mi v něm topí, jako kdyby se zachytil do sítě baskických rybářů. Mám co dělat, abych se udržel na břehu na kamení. Vlny šplouchají kolem mě. Úzká kamenitá pláž připomíná srp, zaťatý do nehostinné půdy. Kolem jsou skály, šedivější než moře. Zelené chaluhy na nich vlají jako signální prapory pirátských lodí.

Samota na mně leží jako bezzubá rozkydlá děvka. Mrdáme spolu, věční ubožáci, ztracení na konci světa. Když má orgasmus, křičí a zacpává mi ústa smrdutýma rukama. Páchnoucíma rybinou, jako ta obrovská treska, co se teď necudně převaluje před mýma očima.

„Pé,“ chrochtá a ukazuje mi zkažené zuby mého života. „Přidej, Pé, nepřestávej.“

Nepřestávám. Přirážím ke vzpomínkám. V bedrech cítím bolest. K ránu vždycky pláču.

Ramon mi každý den připraví kafe.

„Zase jsi nespal, hombre?“

Zase. Zase.

Dvaadvacátý den nepiju.

Mám halucinace.

Nejčastěji za mnou chodívá Mag.

„Kdo jsi, chlape?“ hučí mi do uší a z rozříznuté hrudi mu visí utržené srdce. „Kdo jsi?“

„Jsem Pé. Personne. Nikdo.“

„Kdepak, ty nejsi Pé,“ čvachtá to Magovi v krku. „Máš jméno. Kdo má jméno, nese odpovědnost.“

„Ano,“ odpovídám. „Máš pravdu. Nesu odpovědnost.“

Mag se zubí.

„Neneseš nic. Utíkáš.“

„Ne, ne,“ šeptám.

„Jsi froussard, srab.“

„Ne, nejsem.“

„Už v tom Teheránu jsi byl.“

„Ne, Magu, prosím.“

Mag se šklebí čím dál víc.

„Ne, jen tě trochu trápím. Ty nejsi srab, Péčko. Jsi connard. Čurák.“

„Magu!“

„Zabil jsi mě!“

„Ne!“ křičím. „To není pravda!“

Mag se chechtá až do rána. Objímá mě, abych se nepropadl.

Ramonovo kafe dole v hospodě má odpornou chuť, jako kdybych žvýkal kus spálené gumy.

2.

Když popojdu po kamenité pláži o kus dál, narazím na hřbitov lodí. Jsou jich tam desítky. Velký elegantní dvoustěžník se rzí prožranou palubou a dírami připomínajícími mokvavé rány. Bachratý pobřežní člun s modrým oprýskaným kýlem, obnažující své útroby naprosto nestydatě. Malá šalupa obrácená břichem nahoru, s utrženým kormidlem a obrovskou dírou na levoboku. Desetimetrová nákladní loď zasazená do písku, jako kdyby tady kotvila odjakživa. Nákladové prostory má otevřené a prázdné. Když se zvedne vítr, řinčí v nich řetězy. Pokroucený katamarán, který se sem dostal bůhví odkud. Dlouhá zelená loď, zbavená veškeré výbavy. Možná starý dělový člun, jaký používají španělští celníci. Vykuchaný remorkér, jehož motor vypadá jako vytrhané žraločí zuby.

Lodě. Lodě. Lodě.

Je jich tu nejmíň třicet.

Nemám ponětí, jak se sem dostaly. Nikdy jsem tu nikoho neviděl.

Protahuji se mezi obnaženými kýly a schovávám se v podpalubí. Při přílivu lodě skřípají, jako by se chystaly znovu vyplout na širé moře. Závidím jim jejich touhu. Choulím se u stěny v kajutě dvojstěžníku a nohy mám přitažené k hrudi. Snažím se neposlouchat zvuky zvenčí, ale hučení moře nelze nevnímat. Staré trámy praskají, jako kdyby se měly vzápětí zhroutit dovnitř a pohřbít mě. Nebojím se jich. Bojím se toho, co je venku.

Z USA jsem se dostal dřív, než začalo oficiální vyšetřování událostí, k nimž došlo na El Rancho. Dřív, než se do věci zamíchaly místní orgány. Agent FBI Dambrosio mi na letišti Johna Wayna v Los Angeles předal letenky. Marseille via Amsterdam. Mohly být taky kamkoliv jinam. Jedno to bylo mně i americké tajné službě. Potřebovali se mě co nejrychleji zbavit. A já se potřeboval zbavit jich.

Osmačtyřicet hodin jsem neměl v ústech kapku alkoholu. Vnitřnosti mi svíraly křeče a ústa jsem měl okoralá jako Mohavská poušť.

Do Los Angeles mě v neoznačeném voze vezl zástupce šerifa z Williamsu Earl Onofrio. Oči měl propadlé a mladistvou tvář ještě poznamenanou hrůzou, kterou jsme spolu v posledních hodinách prožili. Několikrát chtěl promluvit, ale vždycky si jen olízl suché rty. Ruce na volantu se mu třásly. Ve světle reflektorů se míhaly domy a zahrady Pasadeny. V kopcích nad L. A. se míhala světla.

Civilizace.

Oba jsme byli vysušení jako indiánské teepee.

Jako teepee indiána Johna Millse z kmene Navaho.

Yah’a’teh.

Sbohem, Ameriko.

Když jsme sjížděli z dálničního převaděče k odbavovací hale, Earl konečně promluvil:

„Asi mi neřeknete, kam letíte.“

„Asi ne,“ odpověděl jsem.

„Do Evropy?“

„Do pekla,“ řekl jsem a rozepnul si bezpečnostní pás.

„Peklo bylo tam,“ řekl Earl.

Zasmál jsem se.

„Taková pekla najdeš všude na světě,“ odpověděl jsem.

Zadíval se mi do očí.

„Já už nic takového vidět nechci,“ řekl s takovou dojemností, až se mi sevřelo hrdlo. „Sbohem, Nobody.“

„Sbohem, Earle. A díky.“

Stojí tam a dívá se na mě, dokud nezmizím v letištní budově.

Osamělý kovboj, kluk, který se zachoval jako chlap.

V Amsterdamu se ke mně na letišti přitočí neznámý muž. Má klobouk, knírek a vypadá jako postava z černobílých filmů. Agent FBI, francouzských tajných služeb, nebo podomní prodavač ledniček. Může být kdokoliv, ale nejspíš ten prodavač. Nebo inspektor Poirot.

Strčí mi do ruky klíče od auta.

„V Marseille máte na parkovišti D auto. Na štítku je zapsaná poznávací značka. A tady je nový pas.“

Okamžitě se otočí k odchodu. Je nenápadný jako liška ve slepičím kurníku.

Jestli mě někdo sleduje, už mě má, řekl jsem si v duchu. Rozhlédl jsem se, ale nikoho nápadného jsem neviděl.

Nikdo nápadný by mě ovšem nesledoval.

Auto v Marseille je bílý Citroën Aircross s perfektním vybavením. Čeká mě až vzadu, tam, kam nedosahují světla parkoviště. Je půl čtvrté ráno, když vsunu klíček do zapalování.

Teprve po svítání zastavím u prvního odpočívadla a podívám se na pas. Francouzský občan Diego Rivero. Moje fotografie, moje nacionále, moje identita. Pas vydaný ve Francouzské Guyaně v roce 2013. Tak jo, Diego. Jdeme na to. V příruční schránce najdu balíček bankovek. Eura a dolary. Nacpu si je do bundy a vyrazím dál.

Na dálnici zamířím směrem na Bayonne, zapnu tempomat na povolenou rychlost a skoro usnu.

Pyreneje vypadají jako hradba středověké pevnosti.

Za Saint-Jean-de-Luz přejedu španělské hranice a auto nechám před obchodním domem Lucra v San Sebastian. Odsud rozhrkaným autobusem pokračuju podél pobřeží do Ondarroy a odtamtud ještě mnohem rozhrkanějším autobusem do Lekeito, odkud podél pobřeží zamířím ještě dalších sedm kilometrů do vesničky Exantchoa. Moře pod skalami vypadá nevlídně. Jako vyblitá snídaně.

Život vypadá nevlídně.

Budoucnost nevypadá o nic líp. Připomíná mi rozšlápnuté hovno.

Klíč, který mi dal na letišti v Los Angeles agent Dambrosio, zapadne přesně do zámku modře natřených dveří čtvrtého domu vlevo, směrem od cedule označující hranici vesnice. Než vejdu, rozhlédnu se. Ulice je prázdná a zaprášená. Nikde ani noha. Ani dřevěná noha kapitána Flinta.

Dvě místnosti, postel, kuchyň s pár kousky nádobí. Všechno, co momentálně potřebuji k životu. Baskická vesnice. Necelých dvě stě obyvatel. Jedna hospoda, žádná pošta nebo telefonní ústředna. Jeden obchod s potravinami, dva s rybářskými potřebami. Telefonní budka na náměstí, hned vedle umolousaného Ramonova baru. Opravna aut. Okna zavřená okenicemi. Anonymita.

Posadím se na okraj nepovlečené postele.

Odněkud se ozve zpěv. Baskické nářečí. Slovům nerozumím.

Ale melodie je tak smutná, že se málem rozbrečím.

Já, francouzský občan Diego Rivero. Personne. Nikdo.

A teď se choulím v podpalubí nefungující lodi a nohy tisknu k hrudi. Moře mnou kymácí, jako kdybych plul neznámo kam. Slyším křičet racky.

Nepiju třiadvacátý den.

Oči mi už dávno vyplavila mořská sůl a srdce vyschlo. Nikomu nic nedlužím. Jen sám sobě.

A Taře.

3.

„Co tady vlastně hledáš, hombre? Turista nejsi.“

„Třeba jo,“ odpovím.

Ramon je podsaditý, asi šedesátiletý Bask, kterému život vyryl do obličeje hluboké vrásky. Má obrovitý nos s velkými póry, prořídlé vlasy a na dolním rtu bílou jizvu. Mluví obstojně španělsky, určitě líp než já, ale občas se mu do úst vkradou baskická slova. Chrčí, jako kdyby měl proříznuté hrdlo. Velkým hákem na lov migrujících tuňáků.

„Třeba jo,“ zopakuju tiše.

Přes rameno má přehozenou špinavou utěrku a široké plátěné kalhoty mu plácají o stehna. Když v baru nikdo není, potichu si prozpěvuje táhlé písně, jejichž slovům nerozumím. Barový pult má nablýskaný jako zrcadlo. Lahve na poličkách mají šílené oči a propichují mě pohledem.

Srkám hořký zelený čaj.

Ramon leští sklenice.

„Kdepak. Ty turista nejsi. Ani rybář. Možná jsi gangster. Nebo patříš k členům ETA.“

„ETA ještě existuje?“ zeptám se.

Baskická polovojenská organizace, která v jednu chvíli terorizovala území pod Pyrenejemi – jak na španělské, tak i na francouzské straně – a snažila se o odtržení Baskicka od Španělska, oznámila někdy na počátku desátých let jednadvacátého století ukončení své činnosti.

„Třeba existuje, třeba neexistuje,“ odpoví Ramon.

„A já vypadám jako Bask?“

„Ty nevypadáš jako Bask, vole,“ odpoví Ramon. „Vypadáš jako francouzskej kokot.“

„Jezdí sem hodně francouzských kokotů?“

Ramon se zasměje.

„Jo,“ odpoví. „Tady je kokotů jak nasráno.“

„Tak vidíš. Třeba jsem francouzský gangster na útěku,“ řeknu a zase usrknu čaje. Na jazyku chutná jako vyprané ponožky.

Ramon na mě pohlédne zdrcujícím pohledem.

„No, ty určitě,“ řekne opovržlivě.

„Kde se vzal ten hřbitov lodí dole na pláži?“ zeptám se.

Ramon pokrčí rameny.

„Bůhví,“ odpoví. „Už tam lodě byly, když jsem se narodil. Námořníci a rybáři je tam tahali až z Bermea a Bakia. V poslední době tam žádnej novej vrak nepřibyl. Ale je to ponurý místo, co?“

Přikývnu.

To lodní vrakoviště je jedno z nejpochmurnějších míst na světě, jaká jsem kdy viděl. Ale aspoň tam nejsou mrtvoly malých kluků. K El Ranchu je to odsud daleko jako z nebe do pekla.

„Potřeboval bych zajet někam do banky,“ řeknu.

Další usrknutí.

„To musíš až do Ondarroy,“ řekne Ramon a na okamžik přestane čistit sklenice a podívá se na mě. „Gangster si potřebuje vybrat prachy?“

Zasměju se.

„Jasně, ciertamente.“

„Jak se vlastně jmenuješ, chlape?“ zeptá se Ramon a pořád na mě zírá.

„Don Nadie,“ odpovím. „Nikdo.“

„Ciertamente, jasně,“ řekne pro změnu Ramon. „A odkud znáš Ernesta Malagu?“

Okamžitě mi naskočí odpověď. Učil jsem se ji zpaměti celý let z Amsterdamu až do Marseille. Pamatuji si každé písmeno textu, který jsem roztrhal a vyhodil někde u benzínky na francouzské hranici.

„Myslíš majitele domu, kde teď bydlím? Chvíli jsme spolu kšeftovali v Marseille.“

„Drogy?“

„Ne,“ odpovím. „Španělský mušky.“

Teď se zachechtá Ramon.

„To určitě. Ty se dělaj z rohů nosorožců.“

„Já nosorožce zabíjel, Malaga jejich rohy drtil na prášek, pak jsme ho oba šňupali a mohli se ušukat k smrti. Echar un polvo.“

Španělé dvojsmyslné řeči milují. A Baskové zvlášť.

„Ty jsi vůl, done Nadie.“

Teď se smějeme oba. Ramon se zase soustředí na skleničky.

Ernesto Malaga je pět let po smrti. Španělská tajná služba využívá jeho domy, tady i v Barceloně. Byl to dvojitý agent, který infiltroval do ETA. V roce 2008 ho zabili při zásahu proti teroristům v Madridu. Když mi ten agent v Amsterdamu předával klíč od jeho domu v Exantchoi, víc jsem vědět nepotřeboval. Program na ochranu svědků zatím funguje dokonale.

„První Malagova žena žije v Mendexe.“

„Jezdí sem?“ zeptám se.

„Ne. Ten dům jí nepatří. Nikdy jsem ji tu neviděl. Ještě čaj?“

Zavrtím hlavou.

Stejně je mi to fuk, jestli existuje nějaká první paní Malagová. Za pár dní odsud zmizím. Potřebuji jen překonat detox. Celkem čtyřicet dní. Víc ne. Pak zmizím. Tady jsem hrozně na ráně. Francouzi, Američani i Španělé. Ti všichni teď vědí, kde jsem. Brzy se ta zpráva rozšíří a přestanu být v bezpečí. Musím pryč, to vím naprosto jistě. Nechci být v ochraně svědků. Chci najít novou identitu a úplně zmizet. Ale jako startovací dráha mi Exantchoa vyhovuje. Prozatím. Se svým starým letadlem určitě dokážu vzlétnout. Potřebuji se jen znovu naučit ovládat knipl.

V Malagově domě je dusno. Na chvilku otevřu okno, vedoucí dozadu do patia. Slyším cikády a ještě nějaký jiný hmyz. Ze zahrady stoupá do domu vůně hnijícího podzimu, ačkoliv do jeho začátku je tady v Baskicku ještě daleko. Ve vzduchu je cítit moře. I Atlantik však páchne hnilobou. Mrtvé tresky s nafouklými břichy se zřejmě houpají blízko břehu.

Za chvilku okno zavřu a přejdu do přední místnosti. Z ní vede okno na ulici. Odtáhnu žaluzie a vyhlédnu ven. Kalné žluté světlo z jediné pouliční svítilny se převaluje po asfaltu jako líná čínská děvka z New Yorku. V pár domech stojících v okolí se nesvítí.

Ani v mém pokoji se nesvítí.

Je v něm tma jako v prdeli. Jako v prdeli kostnatého židovského obchodníka z Brooklynu, jehož bílou mrtvou prdel jsem viděl jednou po nějakém atentátu v televizi. Jako v prdeli vietnamské milenky, se kterou jsem kdysi spal v Saigonu a která mě do zadku pustila, až když jsem jí připlatil deset dolarů. Jako v prdeli jménem Exantchoa.

Přestěhoval jsem si z postele, stojící v zadní místnosti, matraci pod přední okno. Spím oblečený a Colt Cobra .38 Special, který jsem našel spolu s pasem v přihrádce auta, jež jsem si vyzvedl na letišti v Marseille, pokládám na zem těsně vedle hlavy. Možná tajně doufám, že z něj v noci vyjde výstřel a definitivně mi vystřelí mozek z tý mý zasraný kebule plný nesmyslů.

Pak poslouchám.

Na co čekám? Že uslyším šátravé kroky té svině Smrtky, která mi vzala kamarády, která slintala, když biskup Victor Morales znásilňoval malé děti, a která chlemtala krev, když na horké půdě patia v El Rancho umíral páter Avram, jehož hlavu jsem držel až do konce na klíně? Která tančila obscénní tanec nad mrtvolou mého nejlepšího přítele Maga, ležícího na pitevním stole s rozříznutou hrudí a vyrvaným srdcem?

Mimovolně šátrám ve tmě po Coltu, ale ruka se zastaví a sevře v pěst.

Ne, nezabiju tě hned. Počkám, až přijdeš do ulice. Vyjdu ti naproti jako Garry Cooper v High Noon. Počkám si, až vytasíš zbraň jako první. A pak ti ustřelím tu tvou hnusnou kundí hlavu.

V hlavě mi Dire Straits hrají Brothers in Arms:

There’s so many different worlds

So many different suns

And we have just one world

But we live in different ones

Ondarroa je baskický přístav, jehož rejda je zasazená hluboko do hornatého pobřeží. Starý náklaďák, který mi Ramon půjčil, zaparkuji vedle náměstí s honosnou radnicí a nejdůležitějšími úřady. Pobočku největší, a tudíž nejnenápadnější, španělské banky Santander zahlédnu na první pohled.

Nejprve však zamířím k obchoďáku na rohu a koupím si anonymní mobil s předplacenou SIMkou. Najdu si nejobsazenější restauraci na Calle Nasa – jmenuje se Sutargi Jatetxea – a dám si mořské plody. Chutnají výtečně.

Nad přístavem se honí velké bílé mraky podobající se sněhovým koulím. Koulují se nad širokou marinou, v níž vedle rybářských bárek kotví i luxusní jachty. Baskicko začíná být in.

Když vyjdu z klimatizované místnosti, úmorné vedro mi skočí po krku jako quarterback z amerického fotbalu. Mořské plody se mi usadily v žaludku a drží mě při zemi.

Mám těžký krok.

Potom zajdu do banky. Založení běžného účtu na jméno Serge Contelani trvá několik minut. Prokážu se starým ohmataným pasem, který jsem si vyzvedl z nádražní úschovny v San Sebastian. Francouzský občan s trvalým pobytem v Saint-Raphaël, Azurové pobřeží. Úředník o mé identitě ani na okamžik nezapochybuje, ačkoliv fotografie majitele je nejasná a dlouhé vousy mě nijak nepřipomínají, i když jsem to skutečně já. Uloží většinu mých peněz na účet, z něhož si budu moct vybírat peníze po celé Evropě. Včetně USA.

„Eskerrik asko,“ děkuji, řekne mi úředník baskicky. Úsměv má tak široký, jako kdyby ho někdo sekl lopatou do obličeje.

„Já děkuju, merci beaucoup,“ odpovím a zamířím do venkovní výhně.

Lehký vítr nese od moře pach nafty a motorového oleje. Bílé plachty tančí na horizontu jako hračky, které dostaly záchvat svatého Víta. Moře si bílou pěnou češe vlny. Jsou dvě hodiny odpoledne. Dál už to odkládat nemůžu.

Najdu si tiché místo nedaleko Puente Viejo vedoucího přes řeku Artibai. Malý park, z něhož je výhled na všechny strany. Blízký starý most vypadá v ostrém protisvětle jako středověké monstrum chystající se k dobytí starého města. Park je úplně prázdný, odpolední horko zahnalo všechny domů. Na dohled není žádná výšková budova, z níž by mě někdo mohl odposlouchávat. Prostor mezi křovím a průběžnou ulicí je prázdný. Lodě na obzoru o mě evidentně nejeví zájem.

První telefonát. Číslo si pamatuju zpaměti. Na celém světě ho zná jen pár lidí.

Slyším, jak někdo hovor vezme. Neřekne nic. Jen dýchá. Řeknu:

„Já.“

Dýchání chvilku pokračuje, pak se ozve odpověď.

„Vymáčkni to. Za chvilku zavolám.“

Trvá to asi pět minut. Na zábradlí směrem k marině sedí racek, naklání hlavu a posměšně na mě zírá.

Telefon zazvoní dřív, než stačím nastavit zvonění.

Anonymní crrr crrr. Okamžitě si ho přiložím k uchu.

„Co je to za telefon?“ štěkne hlas.

„Koupil jsem předplacenou kartu. Nikdo ji nemůže vystopovat.“

„Velmi dobře víš, že vystopovat se dá všechno. Kde jsi, Péčko?“

„V Madridu.“

„Vím, že v Madridu nejsi. Proč ses nedostavil na domluvené místo? Co chceš?“

„Zdrhnout. Zmizet. Vypařit se. Nebýt.“

„Proč? V té Americe jsi FBI pomohl. Jsou ti zavázáni.“

Já vím, jsou mi zavázáni. Pomohl jsem jim odhalit síť katolických kněží unášejících a zneužívajících malé děti. Teď po mně půjdou všichni. Katolická církev a dokonce i FBI a hlavně CIA, protože jsem viděl příliš mnoho.

„Arabové po mně jdou pořád. Teď jsem zranitelnější než předtím.“

„Hm,“ řekne Lišák a zamyslí se. Vidím, jak svírá bradu mezi ukazováčkem a palcem. Dělá to pokaždé, když se připravuje na nějaké rozhodnutí.

Louis Ateraud, řečený Lišák. Můj velící důstojník. Pochybuji, že se skutečně jmenuje Ateraud, ale ani se to neodvážím zpochybnit. Naživo jsem ho viděl jen asi pětkrát, zato jsem dokonale znal jeho hlas v telefonu. Vysoký muž, suchý jako vydělaná kůže amerického bizona. A nelítostný jako rosomák. Patří k nejutajenějším lidem ve Francii a je jediný na světě, koho se fakt bojím.

„Dobře,“ řekne po chvíli. „Necháme tě být.“

Vím, že lže, že to není pravda, že když se jim budu zase hodit, najdou si mě kdekoliv. Ale pro tento okamžik je to aspoň částečná úleva.

„Díky,“ řeknu.

Pauza.

„V Americe sis vedl skvěle,“ řekne a ukončí hovor.

Ano, skvěle. Obětoval jsem otce Avrama. Držel jsem jeho hlavu v klíně, dokud nevypustil svou katolickou duši. Dokud jsem nad ním nevyplakal svou ateistickou duši.

Druhý telefonát.

„Ano,“ řekne mužský hlas.

„Ravel?“ zeptám se, ačkoliv naprosto přesně vím, kdo to je.

„Jo. Kdo mě chce?“

„Jak máš zabezpečený telefon?“ zeptám se místo odpovědi.

Slyším, jak nasaje vzduch.

„Počkej. Zavolej za deset minut.“

Racek zmizí. Zřejmě se mi chechtá odněkud ze vzduchu.

Znovu vyťukám stejné číslo.

Bzukot a vrčení v paralelních světech.

„Péčko?“ zeptá se hlas.

„Ano.“

Slyším, jak Ravel polkne. Je to dlouhý zvuk, připomínající škytavku. Hnusný hrdelní zvuk. Znám ho. S Ravelem jsem pracoval dlouhou dobu. Byl naprosto dokonalým padělatelem, uměl vyrobit autenticky všechno od papírů po peníze. Měl jsem ho docela rád. Tlouštík uzavřený do svého umění. Spolehlivý. Ale smrtelný.

„Co chceš?“

„Všechno,“ odpovím. „Dlužíš mi to.“

„Jo,“ vzdychne Ravel.

„Přijedu za tebou, jak budu moct. Chci mít všechno. Ty víš, jak to udělat.“

„Dobře,“ řekne Ravel a zase tak škytavě polkne.

„Zabijou mě,“ řekne.

„Kdo?“ zeptám se.

„Arabáši. Tajný služby. Všichni.“

„Nedostanou se k tobě.“

Škytnutí tentokrát připomíná smích.

„Dobře,“ řekne. „Ale už nevolej. Přijeď. Víš, kde mě najdeš.“ Telefon cvakne, jako kdyby zacvakl přezky na rakvi.

Atlantik je čím dál modřejší a hlubší. Plachty zmizely. Rackové taky. Zvedá se vítr.

Poslední telefonát. Ten nejtěžší.

Vyzváněcí tón.

„Prosím,“ řekne dívčí hlas.

„Taro.“

To je všechno, co ze sebe dokážu vypravit.

„Tatí?“

A ještě jednou, naprosto nevěřícně:

„Tati?“

„Ano,“ řeknu.

„Odkud voláš?“ vyhrkne místo pozdravu.

„Odnikud,“ odpovím a láme mi to srdce.

„Zase z Ameriky?“

„Ne.“

„Ty jsi v Evropě?“

Zaváhám.

„Ano.“

„Někde blízko?“

„Ano.“

„Přijedeš za mnou?“

„Ano,“ řeknu a srdce se mi svírá.

„Budu na tebe čekat, tati. A neslibuj.“

Hovor zmlkne. Paralelní světy oněmí.

Tara, moje dcera. Šestnáctiletá dívka, kterou zmrzačil pornovrah. Ustřihl jí levou bradavku, prsty na nohou, uřezal víčka na očích a zmrzačil pohlaví. Teď leží na prestižní pařížské klinice plastické chirurgie. Oční víčka jsou zpátky, na nohou má místo prstů speciální protézy, ale některé rány jsou nezhojitelné.

Nikdy nebude mít děti.

„Přijedu si pro tebe, Taro,“ řeknu do vzduchu nasyceného solí nad přístavištěm v Ondarroi. Vzduch je průzračný jako sklo okna mého života. Vidím skrz něj všechno. A není to hezký pohled. Přijedu si pro tebe. Kurva.

Sejdu dolů ke břehu, vyndám z mobilu SIMku, pak se rozpřáhnu a hodím telefon co nejdál do moře. Potom kartu rozlámu, vytrhnu drn z trávníku pod parkem, strčím ji do díry a zasypu hlínou.

Zadívám se směrem k moři.

„Jestli mě někdo slyšel,“ řeknu nahlas do slaného větru. „Tak ať si pro mě přijde. Jsem tady.“

Rozpřáhnu ruce a čekám, až do nich udeří elektrický proud.

Nic se nestane.

V odpověď mi jen zahouká remorkér, vyplouvající z přístavu. Je příliš daleko, než aby mě posádka slyšela. Přimhouřím oči, ale na palubě nikoho nevidím. Do kormidelní budky nedohlédnu. Sklopím hlavu a zamířím k Ramonově náklaďáčku. A když projedu klikatými prašnými zatáčkami, dorazím až na opuštěné náměstíčko v Exantchoa, vypnu motor, vezmu klíče a zamířím k Ramonovu baru, je skoro půl sedmé.

A u barového pultu tam sedí Pína.

V tu chvíli samozřejmě nevím, že se jmenuje Pína. Až se to dozvím, bude už na útěk příliš pozdě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Střelec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.