Motýlí kniha

Vyšlo také v tištěné verzi

Olga Joklová, A. Gravensteen, Anna Bolavá, Petr Borkovec, Lucie Faulerová, Jakub König, Marek Šindelka, Jonáš Zbořil

Motýlí kniha – e-kniha

Copyright © Paseka, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Koupí této knihy podpoříte organizaci

MOTÝLÍ KNIHA

Copyright © Olga Joklová, A. Gravensteen, Anna Bolavá, Petr Borkovec, Lucie Faulerová, Jakub König, Marek Šindelka, Jonáš Zbořil, 2020

Illustrations © Lukáš Musil, 2020

ISBN 978-80-763-7103-3 tištěná kniha

ISBN 978-80-763-7177-4 ePub

ISBN 978-80-763-7179-8 Mobi

ISBN 978-80-763-7178-1 Pdf

Výrobu této knihy podpořily

Už je to skoro patnáct let, co jsem v Třebíči v jedné ruce držela bramborák a druhou si potřásla s Olgou. Tehdy jsem o tom neměla ani tušení, ale dnes už vím, že to bylo jedno z významných potřesení rukou. Olga Joklová totiž patřila k těm vzácným lidem, co vás od první chvíle přivinou, přijmou takzvaně za své a zahrnou něžnou péčí, aniž by vás dusili. Pro pořádek dodám, že jsme nebyly nejlepší přítelkyně a mnoho lidí jí bylo blíž, ale tohle setkání mi do života hodně dalo. Pamatuju si naše holčičí rozhovory, pamatuju si ty literární (nestalo se, že by mě zapomněla upozornit, když objevila v antikvariátech knihu, o kterou jsem stála). A pamatuju si i rozhovory vážnější, když se mi snažila přiblížit, jaké to je, žít s nemocí motýlích křídel. Poznala jsem jen málo statečnějších a milejších osob. Byla taková nejen soukromě, povědomí o nemoci motýlích křídel šířila neochvějně i veřejně. Vysloužila si za to dokonce Cenu Olgy Havlové. Před pěti lety Olga odešla a já se s ní nestihla rozloučit.

Motýlí kniha vyrůstá z těchto vzpomínek a sobeckých pohnutek. Myslívám na Olču často. Minulý rok ke mně nebyl nejpřívětivější, a o to víc jsem si připomínala statečnost a laskavost, se kterou se se vším prala právě Olča. Když o téhle knize někomu vyprávím, říkám, že by Olgu měla především připomínat, že by v ní měla být Olga (ideálně ve všech slova smyslech) otištěná. A že by měla pokračovat v tom, co Olga celý svůj život dělala, tedy pomáhat, nevyhýbat se i těžším tématům a třeba i udělat někomu radost. Kéž by se to byť jen z části podařilo!

Loni na podzim jsem se vypravila za Olčinou maminkou. Už o celém plánu věděla a svolila, že si můžu vypůjčit úryvky z Olčiných zápisků. Skrz ně, jak doufám, čtenář pozná Olgu o trochu lépe. Ve stejné době jsem oslovila několik autorů a autorek s nelehkým úkolem: jestli by svou povídkou nenavázali na Olčiny zápisky. Každý z nich dostal kousek textu a mohl se inspirovat jen volně, mohl úryvek zakomponovat do své povídky, fantazii se meze nekladly. Motýlí kniha tedy ukrývá nejen úryvky z Olčina deníku, ale i povídky od A. Gravensteena, Anny Bolavé, Petra Borkovce, Lucie Faulerové, Jakuba Königa, Marka Šindelky a Jonáše Zbořila. Jsem jim za to moc vděčná.

Stejně srdečně děkuji Lukáši Musilovi, který tyto rozmanité texty citlivě propojil svými ilustracemi. Vojta Sedláček svou grafickou úpravou dotáhl propojení k dokonalosti a všichni společně vytvořili knihu plnou síly i křehké krásy.

Ovšem ten pravý život vdechnete knize až vy. Její koupí přispějete organizaci Debra. Tato kniha je ale jen mávnutím motýlími křídly. Organizace Debra pomáhá dennodenně a neúnavně už šestnáct let. Je to pacientská organizace, která se snaží usnadnit život lidem s nemocí motýlích křídel (Epidermolysis Bullosa, zkráceně EB). Nejenže šíří informace o nemoci a možnostech léčby, propojuje pacienty a jejich rodiny z celé České republiky, ale také úzce spolupracuje s týmem odborníků klinického EB Centra a zapojuje se do výzkumu léčby EB. Neustále veřejnosti připomíná, že ač lidé s touto nemocí mají kůži křehkou jako motýlí křídla, vlídný dotek jim neublíží. Ublížit však může opovržení nebo přehlížení nemocných okolním světem. Pokud byste se o činnosti Debry chtěli dozvědět víc, a případně ji podpořit i jinak, buďte NADOTEK (jak se jmenuje i její nejznámější osvětový projekt): www.debra.cz.

BARBORA KLIMTOVÁ

Už mě dlouho nepřepadl divný pocit, že se mi na setinu vteřiny zastaví srdce s myšlenkou: Proboha! Teď spadnu!

To se stávalo při chůzi po městě, když jsem šla do koupelny, kdykoli, kdekoli.

Naposledy jsem upadla na zadek, když se mi při otočce zapletly nohy.

Pošramotila jsem si jen sebevědomí.

a. gravensteen

Bleda

Sedmnáctého dne jsem sestoupil z hor dolů do města. Leželo nepohodlně schoulené na předělu dvou map, které jsem si před třemi týdny koupil v hlavním městě; ani na jedné z nich jsem nenašel jeho jméno nebo plán, jen řídce zastavěná předměstí na jižním a severním konci. Nezbývalo mi moc sil ani peněz, ale doufal jsem, že vystačí na večeři a návrat do hlavního města, odkud mi za pár dní letělo letadlo domů.

Krokem zkráceným únavou a bolestí jsem bloumal po městě, se sílícím pocitem, že se mi zastaví nohy i srdce a spadnu, že budu mrtvý dřív, než klesnu k zemi, že mě ta zem pohltí a rozemele na prach a ten prach vyvrhne zpátky a vítr ho naposledy vytvaruje do mé, byť rozostřené podoby a odnese do minulosti.

Nekonečný studený vítr. Padal ze zasněžených kopců o tolik rychleji, než jsem to dokázal já, zvedal clony jemného písku a hnal mi je do očí.

Uliční systém města mi unikal. Nenarazil jsem na žádné centrální náměstí ani promenádu, několikrát jsem se vrátil na totéž místo a uviděl tytéž polorozpadlé šedivé domy, prázdné dvorky se suchou trávou a hromadami cihel, uprostřed hrbolatých ulic rezavé koleje, po kterých snad kdysi jezdily tramvaje. Nenašel jsem ani žádné železniční či autobusové nádraží, ačkoliv mi několik místních obyvatel tiše se vynořivších z letícího prachu naznačilo, že tu jsou a že mám jít tímhle směrem. Každý ovšem ukazoval jinam.

Na rohu u dřevěného stánku postávala tlustá žena v černé sukni a vyšisované, kdysi snad červené horolezecké bundě s kapucí a prodávala malá pečená zvířátka s dlouhými ocasy. Měl jsem hlad, ale odvahu ne.

Zastavil jsem se u pomníku s vybledlým nečitelným nápisem, abych si odpočinul a rozmyslel se, co dál. Náhle se zpoza rohu vynořil starý muž s obrovskou taškou na kolečkách, která nesnesitelně vrzala. Zamířil přímo ke mně.

„Co tam píšou?“ zeptal se anglicky, s přízvukem, který nebyl místní, ale něco mi připomínal.

Podivil jsem se, že neumí místní řeč. Odvětil, že nikdy necítil potřebu se ji naučit.

„Vidíš támhleten růžovej barák?“ ukázal pak na jeden z lépe udržovaných domů obklopujících náměstíčko s pomníkem. Přikývl jsem.

„Tam žijou. Kradou pasy, dokumenty, všechno. Jenom tak projdou kolem a najednou je všechno pryč. Taky jsem míval pas. Bylo v něm moje jméno. Ale už ho nemám.“

Zeptal jsem se ho, jestli neví, kde je tu nádraží.

Pokrčil rameny.

Zeptal jsem se ho, jestli neví, kde se tu dá levně přespat.

Zavrtěl hlavou.

„Já už jsem tu roky, a nikdy jsem žádnej nocleh nepotřeboval. Ani nádraží. Všechno mám tady,“ ukázal na svou tašku. Pak mávl rukou, popadl její rukojeť a odskřípal pryč. Sedl jsem si na rozlámanou lavičku a zavřel oči.

Po chvíli jsem v dálce zaslechl tlumený zvuk motoru. Za pár minut se objevil zaprášený autobus. Řidič se na mě přes čelní sklo tázavě podíval. Vyskočil jsem, popadl batoh a kulhavě se k němu rozběhl. Vystoupil jsem na první schůdek a několikrát muži u volantu zopakoval jméno hlavního města. Přikývl a ukázal za sebe. Vytáhl jsem peněženku a zeptal se, kolik stojí jízdenka. Řidič na mě jen mlčky hleděl. Otevřel jsem tlamu peněženky a vycenil zuby bankovek. Ukázal na tu nejvyšší. Podal jsem mu ji, peněženku zasunul zpátky do kapsy a pak se prodral uličkou mezi sedadly dozadu. Dveře se zavřely a autobus se škubavě rozjel.

Projížděli jsme městem, zatočili hned doleva, hned doprava, ale nikdy jsme se nenapojili na žádnou větší ulici, která by se mohla změnit ve výpadovku na hlavní město. Snažil jsem se sledovat směr, kterým jedeme, podle horského hřebenu, který se stále ještě tyčil nad městem, ale úzké ulice jeho pozorování značně ztěžovaly. Občas jsme zastavili, někdo nastoupil či vystoupil. Všichni cestující mlčeli a dívali se na zem nebo z oken. Usnul jsem s hlavou položenou na batohu.

Vzbudilo mě prudké zabrzdění. Řidič se na mě od volantu smál a ukazoval, abych vystoupil. Když jsem se, ještě rozespalý a s batohem na jednom rameni, rozhlédl kolem, zjistil jsem, že jsem opět u pomníku, u kterého jsem nastoupil. Řidič mi přátelsky pokynul, zavřel dveře a odjel.

Zhroutil jsem se na známou lavičku a pozoroval, jak slunce klesá za hradbu střech. Rozhodl jsem se, že noc strávím tady; stáhl jsem si kapuci až k očím, opřel se o batoh a zkřížil ruce na prsou. Nade mnou vítr ohýbal uschlé větve stromů, které sem snad kdysi zasadili spolu s pomníkem, netušíce, že místní podnebí ani jednomu nesvědčí. Nepatrná zrnka písku rozechvívala šustivou látku kolem mých uší a ten monotónní šum mě pomalu ukolébával do zvláštního stavu strnulosti a smířenosti se světem – i s tím, kterému jsem se snažil utéct. Oči jsem ale zavřít nedokázal.

Začalo se šeřit. Střechy okolních domů se vpíjely do tmavnoucí oblohy, na níž začaly vyskakovat osamělé hvězdy, ne, souhvězdí, hvězdokupy, celý mléčný pás náhle přetínal nebe v mírném úsměvu. Nakonec se začaly rozsvěcet i hvězdy kolem mě, větší a žlutější než ty na obloze. Zajímavé, všechno jsou to dvojhvězdy, říkal jsem si, když se jedna z nich pohnula nemožnou rychlostí. Probral jsem se ze své strnulosti a nejbližší dvojhvězda trochu ucouvla a zavrčela. Najednou jich tu byly desítky, ve zdvořilých rozestupech kolem mě, snad psi, snad šakali, možná vlci, ty bych si býval přál nejvíc, protože jsem slyšel, že jsou plaší a na lidi neútočí, ale bylo to vlastně jedno, tihle prostě seděli a čekali, s výrazy, které značily zkušenost a trpělivost.

Strach mi pomohl hodit si batoh na záda a pomalu vstát z lavičky. Zvířata se trochu rozestoupila a umožnila mi důstojný odchod. Ujistil jsem se, že mě nesledují, a vydal se nazdařbůh ulicemi najít bezpečnější nocleh. Měl jsem najednou pocit, že už jsem nápis hotel někde zahlédl. Chtěl jsem se někoho zeptat, ale ulice se mezitím úplně vyprázdnily.

Hotel si mě nakonec našel sám: neonem mi červeně blikl do očí, když padla tma. Z toho nejvyššího, jediného, ubohého mrakodrápku ve městě.

Dívka na recepci se téměř polekala, když jsem vstoupil do prázdné haly, která jistě pamatovala lepší časy. Přistoupil jsem k pultu, z pohublé peněženky vytáhl poslední bankovky a zeptal se jí, jestli mě tu za ně nechá přespat. S pobaveným úsměškem si je prohlédla a nakonec přikývla: „To bude stačit.“

„Na kolik nocí?“ zeptal jsem se.

„Na kolik bude třeba,“ odvětila. „Nikdo jiný tu stejně není.“

Bankovku si vzala jen jednu, tu nejmenší, podala mi klíč od pokoje v prvním patře a doporučila, ať se jdu hned vysprchovat.

„Omlouvám se, byl jsem v horách,“ řekl jsem zahanbeně.

Usmála se. „Tak jsem to nemyslela. Za dvacet minut přestane téct teplá voda. Kdybyste potřeboval něco vyprat, jen mi to přineste dolů. Máme tu prádelnu.“

V rozlehlém, byť trochu zašlém pokoji jsem konečně sundal batoh ze zad a s obavami rozepnul přezky. Jemný písek pronikl i do batohu, zdrsnil povrchy všech věcí uvnitř a vmžiku mi obalil zpocené ruce, pátrající po tom, co mi vlastně po těch týdnech zbylo. Do potrhané igelitové tašky ze supermarketu jsem narval většinu nevábně vonících svršků, které jsem zapotil při tom nesmyslném přechodu hor, a našel poslední čisté oblečení. Z postele jsem vzal malé šedivé mýdlo v plastovém obalu a příjemně měkký nažloutlý ručník a vydal se ke koupelně na opačném konci pusté chodby. Teplá voda naštěstí ještě tekla. Vůně mýdla mi trochu připomínala sušené ryby, které na druhé straně hor u velkého jezera prodávali rybáři.

Voda ze mě smyla trochu únavy, spláchla trochu bolesti, rozpustila trochu toho vnitřního kalu, kvůli kterému jsem se vlastně na tuhle cestu vydal. V čistých šatech jsem sešel dolů a s mírnými rozpaky podal dívce igelitovou tašku. Abych to zamluvil, zeptal jsem se jí, jestli by mi doporučila nějakou místní restauraci.

„Ne,“ odpověděla. Sklonila se pod pult a vytáhla láhev s čirou tekutinou.

Nalila ji do dvou sklenic a jednu přisunula ke mně. „Vítejte u nás.“ Pálenka byla silná a chutnala po anýzu.

„Smí se to tu vůbec?“ zeptal jsem se hloupě.

„Nesmí,“ řekla klidně.

Zeptal jsem se, jestli se majitel hotelu nebude zlobit, až zjistí, že tak málo platím. Dívka odvětila, že nebude, neboť tu nebývá, a tudíž to nezjistí.

„A co když to přece jen zjistí? Nevyhodí vás?“

„Nevyhodí, kdo by se tady o to staral? Navíc je to můj otec.“

„A nebude se na vás zlobit?“

„Nebude. Už je pět let mrtvý.“

Alkohol mi okamžitě začal stoupat do hlavy, asi proto, že jsem celý den nic nejedl. Měl jsem si dát to pečené zvířátko. Na dívce jsem ovšem žádné známky opilosti nepozoroval, ačkoliv v ní pálenka mizela stejně rychle jako ve mně. Když jsme vypili celou láhev, zašroubovala ji, pravila, že snídaně je od osmi do deseti, popřála mi dobrou noc a odešla i s taškou plnou mého špinavého prádla. Odpotácel jsem se do pokoje, svalil se oblečený na postel a okamžitě usnul.

V noci jsem měl pocit, že slyším nějaké rány, ale nedokázal jsem otevřít oči ani se pohnout. Vzbudil jsem se těsně před desátou hodinou. Rychle jsem se opláchl v umyvadle a sešel dolů. V jídelně bylo prostřeno pro jednoho: čaj v konvici, na talíři bílý chléb, v miskách smetana, med, sýr, olivy, okurky a rajčata.

Ztěžka jsem dosedl na židli a nalil si čaj. Recepční se vynořila jako duch a skoro vyčítavě se mě zeptala, proč jsem neodpovídal na klepání na dveře. „Jeden místní obchodník brzo ráno odjížděl do hlavního města a byl ochotný vzít vás s sebou. Zadarmo. Má velký černý vůz s koženými sedadly a zatmavenými skly.“

„To mě mrzí, ale spal jsem opravdu tvrdě. Nepojede třeba ještě někdo jiný?“

Dívka zavrtěla hlavou. „Ne, nikdo jiný odtud do hlavního města nejezdí. Ale on nejspíš taky nedojede. Někde zapadne nebo sjede ze srázu. Nebo ho smete bezohledný řidič kamionu.“

„Tak proč jste mě s ním chtěla poslat?“

„S vámi by se mu nic nestalo. Jste přece cizinec.“

Vtom jsem za okny zachytil nějaký pohyb. Otočil jsem hlavu a na prostranství před hotelem spatřil spoustu lidí, některé svátečně ustrojené v oblecích a kravatách, některé v montérkách a s kladivy v ruce. Dívka k nim pokynula a oznámila mi, že se bude konat slavnost. Pak odešla někam dozadu.

Upíjel jsem čaj, pozoroval, jak před hotelem roste malé dřevěné pódium a jak je místní ženy zdobí červenými a bílými fáborky, a přemýšlel, co je tu asi dnes za svátek.

Recepční se po chvíli vrátila a oznámila mi, že je vypráno a prádlo že se suší, a že to nebude dlouho trvat, protože je větrno a vzduch je tu velmi suchý. Poděkoval jsem jí a zeptal se, co je to vlastně za slavnost. Vykulila oči a pak se rozesmála. „To je přece na vaši počest! My si tu turistů velmi vážíme. Proslov pronese sám pan starosta!“

Starosta byl malý vrásčitý muž se širokým úsměvem. Tiskl mi ruku dobrou půlminutu, aby mohl přítomný fotograf se starou, leč velmi kvalitní zrcadlovkou najít ten nejlepší úhel. To už jsem stál na pódiu vedle něj a mžoural do paprsků ostrého slunce. Hlouček místních obyvatel, kteří se se směsí zvědavosti a škodolibosti přišli podívat na podivného ošuntělého cizince, jsem tak naštěstí skoro nevnímal. Dívka z recepce, která stála na pódiu za námi, mi pak tlumočila starostovu nesnesitelně dlouhou řeč jako srdečné díky za podporu místní ekonomiky. Nakonec mi starosta s velkou pompou předal dar. Byla to jízdenka na vlak do hlavního města na příští den.

„Takže tu vlakové nádraží je?“ ptal jsem se bezradně.

„Samozřejmě že je tu vlakové nádraží,“ překřikovali se lidé v obecenstvu, když jim recepční přeložila můj údiv. „Ale není tady, je několik kilometrů za městem, aby nás ten hluk neobtěžoval. A navíc stejně nikdo nemá peníze, aby jezdil vlakem. Na váš lístek se složilo celé město!“ dodal starosta přísně.

Slavnost byla u konce, místní se začali rozcházet. Sestoupil jsem z pódia s lístkem na vlak v ruce a nevěděl, co dál. Asi hodinu jsem pak zase bloudil po městě, ale nepoznával jsem žádné z míst, která jsem viděl včera. Nepotkal jsem starého muže s taškou na kolečkách ani jsem nenašel ten pomník. Jen výškovou budovu hotelu jsem ani na chvíli neztratil z očí, na to jsem si dával velký pozor.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Motýlí kniha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.