Flotila nožů

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Gareth L. Powell

Flotila nožů – e-kniha

Copyright © TRITON, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Gareth L. Powell

Flotila nožů

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována

ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Fleet of Knives

Copyright © 2019 by Gareth L. Powell

Všechna práva vyhrazena.

Translation © Zdeněk Uherčík, 2019

Cover © Jiří Arbe Miňovský, 2020

© Stanislav Juhaňák – Triton, 2020

ISBN 978-80-755-3794-2 tištěná kniha

ISBN 978-80-755-3861-1 ePub

ISBN 978-80-755-3862-8 Mobi

ISBN 978-80-755-3860-4 Pdf

Stanislav Juhaňák – Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

Pro Edith a Winter

„Nebylo by tance, a tam je jenom tanec.“ *

T. S. Eliot

* Překlad Martin Hilský, Čtyři kvartety (Argo, 2014)

Prolog
Sal Konstanzová

„Jsem skoro nahoře.“

S výstupem jsem začala, sotva se rozednilo. Neodbytné prsty ostrého pouštního větru mě tahaly za plášť. Nos a ústa jsem si před vířícím pískem a popelem zakryla šálem a oči jsem si před pronikavým sluncem chránila tmavými brýlemi.

„Já vím,“ ozvala se Vrtošivá fena ze sluchátka v mém pravém uchu. „Sleduju vaši pozici a životní funkce.“ Byla zřejmě trochu netrpělivá, ale mně se na odpověď nedostávalo dechu. Chrámy Vysočiny se nacházely na impozantní stolové hoře vysoko nad vyprahlou pustinou. Jediná cesta k nim vedla po schodech vytesaných do rezavě zbarveného úbočí stolové hory.

„Pořád si myslím, že by bylo rychlejší, kdybych vás nahoře vysadila,“ dodala.

„Přece víš, že je to zakázané.“ Schody byly vyleštěné tisíciletým působením větru a písku a nespočtem nohou, lidských i nelidských. Plíce a stehna mě po dlouhém výstupu pálily. „A kromě toho by to nebylo ono,“ zafuněla jsem mezi sípavými nádechy. „Výstup po schodech k tomu prožitku patří.“

Celé mi to trvalo tři hodiny. Utábořila jsem se u paty skal a vyrazila do chladného, předjitřního šírání. Chtěla jsem být na vrcholku dřív, než polední žár promění výstup v peklo.

„Když to říkáte.“

Chrámy Vysočiny patřily k nejstarším mimozemským ruinám, které lidstvo znalo. Byly nedocenitelným duchovním a archeologickým pokladem, ale já jsem nevyšplhala až sem jen proto, abych viděla několik rozvalených pískovcových zdí. Sundala jsem si batoh a nechala ho spadnout k nohám. V porovnání s těmito předpotopními ruinami se moje vlastní problémy zdály nepatrné a pomíjivé, moje obavy malicherné a zbytečné. Dřepla jsem si k batohu a z postranní kapsy vytáhla černou růži s dlouhým stonkem. Její hedvábné okvětní lístky se třepetaly ve větru.

„Dva kroky doleva,“ řekla Vrtošivá fena. Přestože momentálně visela na parkovací dráze čtyřicet tisíc kilometrů nad touhle pouští, dokázaly její senzory rozlišit a zaměřit na povrchu cokoli o velikosti jednoho mikronu.

Posunula jsem se. „Tady?“ Podívala jsem se na zem mezi svýma nohama. Když před patnácti lety vypukla válka o Archipelag, zemřela zde seržantka od dělostřelectva Greta Nowaková, když bránila vrchol kamenného schodiště. „Určitě?“ Taktické počítače sledující bitvu zaznamenaly její přesnou polohu v okamžiku smrti, ale teď, jeden a půl dekády poté, nebylo na místě nic, co by tomu nasvědčovalo, dokonce ani skvrna na větrem obroušené skále.

„Určitě.“

„Tak dobře.“

Z kapsy jsem vyndala starožitný stříbrný rámeček s fotografií George Walkera, bývalého zdravotního důstojníka Vrtošivé feny. Zemřel při našem pokusu o záchranu posádky ztroskotané průzkumné lodě. Zanedbala jsem vyhodnocení rizikovosti místní fauny a on za to zaplatil životem.

Rukávem jsem si z brýlí otřela prach a šmouhy po prstech. Rámeček byl z masivního stříbra a snad dost těžký na to, aby ho z místa neodfoukl ostrý pouštní vítr. Fotka pocházela z ošetřovny Vrtošivé feny během války o Archipelag, ještě předtím, než loď rezignovala na své poslání a přihlásila se k Záchrannému sboru. George měl na sobě oranžovou kombinézu doktora námořnictva. Vypadal mladší, než jsem si ho pamatovala. Ještě neměl úplně šedivé vlasy a tolik vrásek v obličeji. Ale ten úsměv jsem si nemohla splést. Klekla jsem si a opřela rámeček o drolivý červený kámen nejbližší zdi tak, aby na něj každé ráno dopadly první sluneční paprsky a ozářily mu obličej. Prstem jsem po skle sledovala obrys jeho tváře. Na západě se jako bledí diváci stále vznášely tři z pěti měsíců planety.

„Promiň, Georgi.“ Nevěděla jsem, co jiného říct. Zvedla jsem růži ke rtům pod šálem, položila ji před rámeček a její stonek zatížila kamenem velikosti pěsti. Gretě Nowakové jsem neměla co říct. Neznala jsem ji. Tady padla, ale protože si její tělo nikdo nevyžádal, využilo se na orgány a kmenové buňky. Šrapnel jí sice roztrhal srdce a plíce, ale její ledviny, játra a slezina zachránily život třem zraněným spolubojovníkům. Její kmenové buňky byly mezitím odeslány do speciálního, dvanáct světelných let vzdáleného zařízení námořnictva, kde je o rok později využili k vypěstování organických procesorů – mozků – pro smečku šesti válečných lodí třídy Dravec. Šestici tvořila Vrtošivá fena a její sesterské lodě.

Tou růží chtěla Fena uctít památku seržantky stejně, jako fotografie byla mým způsobem, jak se rozloučit s Georgem.

  

Blížilo se poledne. Ležela jsem ve stínu chrámové zdi a hlavu si opírala o paži. Kameny byly tvrdé, hrbolaté a pouštní vítr z nich svál všechen písek. Nedokázala jsem najít nějakou pohodlnou polohu, tak jsem sledovala chvění rozpáleného vzduchu na okraji plošiny.

„Tak co teď?“ zeptala se znuděně Vrtošivá fena. „Chcete se zase plahočit celou cestu dolů?“

„Napřed musím počkat, až se ochladí.“

„A kdy to bude?“

„Za pár hodin.“

„Určitě nechcete, abych vás vyzvedla?“

Ukryla jsem úsměv pod šálem. „Rozhodně nechci, díky.“ Obě jsme věděly, že zřícenina leží uprostřed polokulové bezletové zóny. A abych řekla pravdu, docela jsem si užívala samoty. Po tom, co jsme prožili v Galerii, jsme si zasloužili odpočinout si od povinností.

To byl vlastně hlavní důvod téhle zkušební cesty.

Po bitvě všichni skončili v karanténě, dokud si doktoři nebyli jisti, že nepřenášíme nějaké cizí patogeny. Dokonce i Fena prošla něčím, čemu říkala „rajony na všech palubách“. Když si byli naprosto jisti, že nepředstavujeme zdravotní riziko, podrobili nás představitelé Sboru důkladnému výslechu. Detailně zkoumali naše svědectví a lodní záznamy událostí od nouzového volání Geest van Amsterdamu přes okamžik, kdy se objevila milionová Mramorová flotila, až po chvíli, kdy jsem byla okolnostmi přinucena zabít admirála Konglomerátu na palubě jeho vlastní vlajkové lodě.

Během celé své historie byl Záchranný sbor nepolitickou organizací, zasvěcenou pouze zachování života a záchraně zbloudilých vesmírných cestovatelů. Proto nebylo divu, že představitelé Sboru nebyli nijak nadšeni, když se náhle ocitli uprostřed největších vojenských a politických změn od války o Archipelag.

Byly to týdny křížových výslechů, fyzických vyšetření a všech možných testů, které si dokázali vymyslet. Vrtošivá fena se vynořila z onoho vzdáleného mauzolea v čele cizí flotily tak veliké, že by se jí nevyrovnaly ani spojené síly všech vlád lidské Většiny, a představitelé Sboru byli pod velikým vnějším tlakem, aby zjistili, jaký vliv na budoucí činy a záměry této flotily Fena a její posádka mají.

Všechny jejich otázky jsme zodpověděli podle našich nejlepších schopností. A když Fena konečně prohlásila, že okamžitě odlétá, měli aspoň tolik zdravého rozumu, že se s ní nedohadovali.

Těžké křižníky třídy Dravec umějí být tvrdohlavé mrchy, a tenhle navíc musel nedávno zabít sesterskou loď, která ho zradila.

Občas bylo snadné zapomenout, že srdcem lodě je lidská mysl. Při sto dvaasedmdesáti metrech délky a výtlaku deset tisíc tun představovala impozantní stvoření předurčené k boji. Ale za těmi raketovými sily, torpédovými komorami a kryty senzorů postupně vznikaly skutečné emoce. Přestože tři čtvrtiny jejího myšlení probíhaly na umělých procesorech, nedokázalo žádné množství silikonu zamaskovat bouřlivé pocity smutku a viny, které zmítaly naklonovaným kortexem.

Zabila svoji sesterskou loď. Bylo to sice v sebeobraně, ale to neznamenalo, že se s tím vyrovná snáz.

A já?

Já jsem nařídila zabití jiného člověka. Udělala jsem to proto, abych uchránila jeho posádku před bojem, který nemohla vyhrát, ale stále jsem si připadala jako vrah.

Obě jsme potřebovaly čas, abychom se vyrovnaly s tím, co jsme udělaly, a potřebovaly jsme se rozloučit s padlými druhy.

Představitelé Sboru nám všem velice neochotně dali dovolenou. A upřímně, zasloužili jsme si ji.

Ležela jsem ve stínu pobořené zdi, zírala na oblohu a přemýšlela o Georgovi, o válce a o lidech, které jsme ztratili. O tom, jak život soustředí své rány na nás stejně, jako asteroidy otlouká a jizví chladná palba meziplanetárního prachu.

  

Co je to čest?

Když jsem během války velela nemocniční fregatě, měla jsem možnost mluvit se spoustou vojáků, mužů i žen. Někteří zápasili se smrtelnými zraněními. S nevidoucím pohledem a zuby zaťatými bolestí mě drželi za ruku a ptali se, jestli si myslím, že obstáli se ctí. V jejich pojetí se čest zřejmě rovnala statečnosti. Být zraněný a chovat se čestně znamenalo, že se nepříteli postavili beze strachu, že nebyli jen další roztrhanou potravou pro děla, že se chovali tak, že jejich rodiny mohou z jejich chování čerpat útěchu, protože prosazovali hodnoty, za něž bojovali.

Ale pro mě čest vždycky znamenala něco jiného. Něco ušlechtilejšího a mnohem osobnějšího. Moje praprababička ji definovala, když psala zakládací dokument Sboru, takto: „Odvaha znamená odpustit, i když každý nerv vašeho těla volá po pomstě.“

Pro mě čest znamená mít takovou odvahu, a navíc sílu jednat správně, i když to může být proti mému vlastnímu zájmu. A podle téhle definice velitelé Konglomerátu ztratili čest v bitvě o Pelapatarn. Mohli buď prohrát válku, nebo zničit nenahraditelný svět s miliardami inteligentních rostlin. Zvolili druhou možnost. Zvolili špatnou cestu, protože to vyhovovalo jejich krátkodobým cílům. Ale tyhle stromy zde byly nespočet tisíciletí, rostly a umíraly po životě delším, než bylo trvání mnohých lidských civilizací. Jejich zničení bylo znesvěcením. Byla to neuvěřitelně krátkozraká genocida. A pokud šlo o mě, vinni byli všichni, od generálů, kteří vydali rozkaz, přes velitele Flotily Konglomerátu, který ho předal dál, po kapitány lodí, kteří to zvěrstvo vykonali. Podle mě byli spoluviníky všichni od kapitánky Dealové dolů k poslední anonymní lodi v jejím úderném svazku. Pokud by měli jen špetku cti, raději by položili své životy, než aby se podíleli na takovém barbarství.

Když k tomu zločinu došlo, byla jsem v soustavě, ale moje fregata měla rozkaz držet spolu s ostatními podpůrnými loděmi pozici na oběžné dráze kolem většího ze dvou měsíců Pelapatarnu. Mohli jsme jen s hrůzou sledovat přicházející obrazy – obrazy světa v plamenech a smrti v nepředstavitelném rozsahu.

Když mi zemřeli rodiče, vstoupila jsem do námořnictva Vnějších. Udělala jsem to, abych vystoupila ze stínu své rodiny, a především své praprababičky. Ale po Pelapatarnu jsem už věděla, že nemohu sloužit v organizaci zasvěcené násilí, jakkoli by to násilí bylo spravedlivé či ospravedlnitelné. Nebo čestné. Rezignovala jsem. Předala jsem nemocniční fregatu zástupci kapitána a podala si žádost do Záchranného sboru.

A když jsem si připnula tu šestnácticípou žlutou hvězdu s mottem Život nade vše, věděla jsem s naprostou jistotou, že jsem našla místo, kde mohu po zbytek svých dnů sloužit skutečně se ctí, s tím druhem cti, která pramení ze soucitu a odpuštění, ne z krutosti a prospěchu.

  

Probudila jsem se o dvě hodiny později, celá ztuhlá od ležení na tvrdém povrchu. Překvapilo mě, že jsem spala tak dlouho. Výstup na stolovou horu mě stál víc sil, než jsem čekala.

„Vítejte zpátky.“ Hlas Vrtošivé feny ve mně vyvolal nečekaný záchvěv sklíčenosti. Proč jsem tady? Proč ležím na skále v poušti sto světelných let od místa, kde jsem se narodila? Sto světelných let od hrobů mých rodičů a kdovíjak daleko od zmrzlé slupky jediného muže, kterého jsem milovala?

„Vyspala jste se dobře?“ zeptala se Fena.

Promnula jsem si oči a zvedla se na lokty. Vítr byl stále horký, ale už ztratil polední žár.

„V rámci možností.“ Posadila jsem se a potlačila heknutí, když mi něco luplo v kříži.

„Proč jsi mě neprobudila?“

„Napadlo mě, že byste si chtěla odpočinout.“

Překvapeně jsem zamrkala. „Nebýváš tak ohleduplná. Kdybych nevěděla svoje, řekla bych, že dospíváš.“

Sbalila jsem si věci a vracela se ke schodišti. Uviděla jsem skupinku turistů, kteří nahoru jeli na oslech. Vyjeli za denního žáru, všichni byli pod klobouky s širokými krempami brunátní a sotva lapali po dechu. Když mě uviděli, přátelsky se na mě usmáli jako horolezci, kteří se potkávají na vrcholu hory. Když ze zvířat sesedli, vyměnili jsme si pár zdvořilostních frází o vedru, příkrém výstupu a chybějícím zábradlí.

Pak se mě jeden z nich zeptal: „Vy patříte k Záchrannému sboru?“ Měl hustý knír a vojenské držení těla. Přejela jsem pohledem po svém volném oblečení, protože mi nebylo jasné, jak to mohl poznat. Pak jsem si vzpomněla na odznak, který jsem použila jako sponu pláště, na plastickou šestnácticípou hvězdu Záchranného sboru vyvedenou v bronzu. Dotkla jsem se jí prsty.

„Ano.“

„Viděli jsme váš křižník na orbitě.“ Ukázal palcem k nelítostné obloze nad pouští a já měla co dělat, abych se tam nepodívala.

„Ano, ta loď je se mnou.“

Přikývl, jako kdyby rozuměl složitému vztahu, který jsem měla s útočným těžkým křižníkem, jenž jsem považovala za svůj domov i sestru.

„To je Dravec, že jo?“

„Vyřazený ze služby.“

„Myslel jsem si to.“ Poklepal si na rozložitý hrudník. „Strávil jsem osmnáct let u námořnictva Konglomerátu. Během války jsem dohlížel na provoz v okolí Charlottiny planety.“

Byl na sebe tak hrdý a sám se sebou spokojený, že jsem se neubránila a řekla: „Já jsem byla u Pelapatarnu.“

To mu trochu srazilo hřebínek.

„Vy jste bojovala na Pelapatarnu?“

„Velela jsem nemocniční fregatě.“

„Opravdu?“ Naklonil se ke mně. Zjevně ho to ohromilo. „Bylo to tak zlé, jak se říká? Myslím ta bitva.“

„Horší.“ Nedokázala jsem se rozpovídat. Některé věci se nedají vypovědět a porážka sil Vnějších na Pelapatarnu byla zvěrstvem, pro které jsem neměla slov. Naštěstí to vypadalo, že i tomu rozumí. Oba jsme pozorovali prach mezi námi a na okamžik jsme se ztratili ve svých vlastních zážitcích z války.

Zbytek skupiny pokračoval dál k rozvalinám chrámu. Muž s knírem se nuceně usmál.

„No, rád jsem vás poznal, kapitánko.“ Zasalutoval. „A je dobré vědět, že některé lodě mají ještě lidskou posádku.“

Také jsem mu zasalutovala. Zmocnil se mě trochu divný pocit. Nemohla jsem se dočkat, až se pustím dolů po schodech. Byla jsem celá ulepená, potřebovala jsem sprchu a napít se něčeho studeného. Ale ta jeho poznámka mě zaskočila.

„Lidskou posádku?“ Všechny lodě měly lidské posádky, kromě… „Myslíte Mramorovou flotilu?“

Přestal se usmívat, ušklíbl se a odplivl si do prachu.

„Podle mého názoru je to všivá invazní flotila.“

„Opravdu?“ Očividně neměl ponětí o roli, kterou jsem hrála při probuzení Flotily z jejího tisíciletého spánku. „Nevypadá to, že by se chovala nepřátelsky.“ Pokud jsem věděla, zaujala Flotila pozici na okraji systému Camrose a momentálně mezi ní a představiteli Sboru probíhala diskuse o tom, jak by mohla nejlépe splnit své poslání, jímž bylo zabránění dalšímu konfliktu o rozměrech války o Archipelag. Řekla jsem mu to, ale můj nový známý se nedal jen tak snadno uchlácholit.

„Co o nich víme,“ pokračoval celý zarudlý a zpocený, „kromě toho, že přežily rasu, která je stvořila, a teď se objevily tady a nabízejí pomoc?“

Konglomerát vždycky soudil podle sebe a byl podezíravý k jiným rasám. Tenhle postoj mě jako bývalou příslušnici Vnějších vždycky hrozně štval.

„Nevypadají nepřátelsky,“ řekla jsem.

Potřásl hlavou. Asi ho zklamala moje naivita. Pak ukázal palcem na svoji hruď.

„Já jim tedy nevěřím, a ani vy byste neměla.“

PRVNÍ ČÁST

Duch Lucy

Vesmír má téměř nekonečnou schopnost okouzlovat a děsit.

Sofia Nikitasová

1

Johnny Schultz

Útok přišel, když jsme se pohybovali v prázdnotě vyšších dimenzí, a přišel bez varování. Měl jsem po noční partičce karet se Santosem a Kellyovou, oči mě pálily z nevyspání a lezl jsem po žebříku nahoru na můstek, když sebou Duch Lucy trhnul stranou a praštil se mnou o přepážku.

Skončil jsem na zádech u paty žebříku. Narazil jsem si levé rameno a odřel pravou holeň. V jedné ruce jsem nesl svoji starožitnou koženou leteckou bundu, kterou jsem při nárazu do stěny upustil. O něco jsem si roztrhl čelo. Když jsem si na ně sáhl, měl jsem prsty ulepené a rudé od krve.

„Hej!“ zařval jsem nahoru do průlezu. „Co se to sakra děje?“

Cítil jsem zakolísání umělé gravitace, která se musela znovu kalibrovat, protože nedokázala vyrovnat prudkost trhnutí.

V průlezu nade mnou se objevila tvář Vita Accardiho.

„Něco do nás narazilo, šéfe.“

Jednou rukou jsem si držel ránu na čele, druhou jsem sebral bundu a vydrápal se na nohy.

„Jo, bez prdele?“ Držel jsem se stěny, abych neupadl. Gravitace stále vyváděla psí kusy a já jsem nechtěl, aby mě případný druhý náraz zaskočil. „Co je to? Někdo po nás střílí?“

Vito na mě vyvalil oči a zavrtěl hlavou.

„Nevím. Radši pojďte nahoru.“

  

Duch Lucy byla středně velká obchodní loď s licencí převážet sto šedesát tun nákladu mezi rozmanitými světy Většiny. Byla tři sta metrů dlouhá a sto padesát metrů široká. Z profilu připomínala hranatý industriální sekáček s tupým nosem a chuchvalcem pohonných jednotek na zádi. Svého času měla spoustu majitelů a létala po celé Většině, od Země přes hvězdy Okraje až po Proudnici. V řezu vypadala jako trojúhelník se zaoblenými vrcholy, rozdělený do tří úrovní. Většinu rozlehlé dolní paluby zaujímal nákladový prostor, její zbytek pak motory a palivové nádrže. Na prostřední palubě se nacházely prostory posádky, kajuty cestujících, stísněná jídelna, dílny údržby a výstrojní skladiště. Nejmenší, horní, palubu zabíral můstek, ale ještě se na ni vešla přechodová komora pro cestující a malá společenská místnost s velikým oknem, popraskanými koženými křesly a spoustou hnědých zelenců s ostrými listy.

Po přístavech koluje pověst – a já dělám, co můžu, abych ji udržel při životě –, že jsem loď ve svých sedmnácti vyhrál v kartách, když jsem byl ještě mladinká přístavní krysa. Nebyla to pravda, ale pěkně mi to vylepšovalo reputaci.

Ve skutečnost jsem loď koupil částečně za peníze zděděné po bezdětném strýci, částečně díky obrovské hypotéce od banky, kterou jsem dodnes měsíčně splácel. Teď, o deset let a zhruba tisíc světelných let později, jsem hrál roli „šťastného“ Johnnyho Schultze tak dlouho, že jsem měl občas problém rozlišit, která verze příběhu je pravdivá a kterou jsem si vymyslel.

Vylezl jsem po žebříku a průlezem se vysoukal na můstek. Hlavní monitor ukazoval záběr na šedou mlhu, která obklopovala loď. Na druhé, menší, obrazovce byl počítačem vytvořený interface Lucy. Dívka s jasnýma, hravýma očima a vlasy barvy hvězdného svitu.

Hodil jsem koženou bundu přes opěradlo kapitánského křesla, připoutal jsem se a otřel si zakrvácené prsty o stehno. „Co víme?“

„Celkem nic,“ odpověděl Vito. „Loď nic neviděla.“

Pohlédl jsem na Lucy. „Nic?“

Dívka na obrazovce našpulila virtuální rty. „Údaje senzorů jsou v normálu, drahoušku.“

Dokonce ani po tak dlouhé době jsem si nezvykl, že někdo na pohled tak mladý hovoří jako stará žena. Obraz avatara zůstal neměnný od uvedení lodě do provozu, ale její mysl za desítky let, co rozvážela náklad po Většině, zestárla.

„Nezaznamenalas žádné teplo, hmotu, nic takového?“

„Jenom prázdnotu jako vždycky.“

Opatrně jsem si protáhl rameno. Začínalo tuhnout.

„Vito?“

Pilot pokrčil rameny a vypadal otřeseně. „Něco do nás praštilo.“

„Ale neviděl jste, co to bylo?“

„Nepřišlo to zepředu.“ Viděl jsem na jeho horním rtu drobné perličky potu. „A loď to neviděla…“

„Určitě to byl náraz? Nemohla to být explozivní dekomprese?“ Napadlo mě, že uvnitř něco vybuchlo a protrhlo trup.

„Všechny údaje z vnitřních prostor ukazují normální tlak, drahoušku,“ odpověděla Lucy. „Ale zaznamenala jsem silné poškození obložení trupu na pravoboku. Ať do nás narazilo cokoli, přišlo to nepochybně zvenčí.“

To vylučovalo nehodu, poruchu nebo sabotáž.

Vito si rozklepanou rukou zamnul rty.

„Piráti?“

„V prázdnotě?“ Zavrtěl jsem hlavou. „To není možné. Nemůžete zaútočit na jinou loď skrz hyperprázdno. A kromě toho, i kdyby tam venku byla jiná loď, musela by ji Lucy vidět.“

„Tak co to do nás praštilo?“ Vypadalo to, že se každou chvíli začne hystericky hihňat. „Nějaká nestvůra z hyperprázdna?“

„Neblázněte.“ Lidský mozek – u něhož se vyvinula schopnost vidět maskované dravce plížící se vysokou travou –, vystavený propastné nicotě prázdnoty, měl sklon vidět tvary a nebezpečí i tam, kde neexistovaly. Lidé, kteří se upřeně dívali do svištících mlh vyšších dimenzí, někdy viděli stíny pohybující se po okraji jejich zorného pole a představovali si podivné, neuvěřitelné netvory, kteří se skrývají na hranicích viditelnosti jako vlci kroužící kolem dohasínajícího ohniště.

Vito se nervózně zasmál. „No a co jiného by to podle vás mělo být, šéfe? Kus šutru? Flaška od piva, kterou někdo vyhodil přechodovou komorou?“

„To sotva.“ Abyste se udrželi v hyperprázdnu, potřebujete pohon. Cokoli bez pohonu rychle propadne dimenzemi zpátky do normálního, všedního vesmíru. Proto možnost, že nás trefila nějaká zbloudilá troska, byla nekonečně malá. Vyvolával jsem si obraz ze všech venkovních kamer na trupu, ale nikde jsem neviděl nic víc než obvyklé svištící prázdno.

„Tvoje senzory nic?“ zeptal jsem se znovu Lucy.

„Ani buřt, drahoušku.“

„Hmm…“ S jedním okem na venkovních monitorech jsem zavolal do místnosti posádky. Odpověděla Riley Addisonová. Bylo jí pětadvacet, měla dlouhé, kaštanové vlasy a v pravém obočí zlatý cvoček. Jako lodní skladnice měla na starosti nakládku a vykládku nákladu a starala se o lodní zásoby.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Dostali jsme pecku.“ Zamračila se, když si všimla krve na mém čele. „Jsou všichni v pořádku?“

„Sem tam odřenina a modřina, většinou.“ Na tváři měla červenou skvrnu, jako kdyby ji udeřilo něco malého a těžkého. Jako třeba hrnek na kafe nebo šroubovák. „Ale Chet byl dole ve strojovně, když se to stalo. Pěkně ho to tam pomlelo.“

„Jak je na tom?“

„Vypadá to, že má pár zlomených žeber.“ Chet byl Druff, lodní strojník. Jeho tělo pokrývaly lesklé šupiny, měl šest končetin a šest rukou, které zároveň sloužily jako obličeje.

„Do prdele.“

„Máte představu, co do nás narazilo?“

„Dělám na tom. Víte, jak je na tom Abe?“ Abe Santos byl lodní kuchař. Měl by být v kuchyni a připravovat oběd.

„Spadl mu kastrol na nohu.“

„Je v pořádku?“

„Oteklo mu to a pořádně ho to bolí. Vypadá to na nepěknou zlomeninu, a navíc se opařil. Ale popravdě ho zřejmě nejvíc naštvaly ty rozsypané špagety.“

Usmál jsem se. „Tak s tím nic nenaděláme. Víte něco o Jansenovi a Monkovi?“

„Nepodařilo se mi s nimi spojit.“

„Zkoušejte to dál.“ Natáhl jsem se k vypínači. „Ať se Dalton o všechny postará, jak se dá, a pak zkontrolujte, že se všichni připoutali. Nechci další raněné.“

Addisonová ledabyle zasalutovala. „Ano, pane!“

Obrátil jsem pozornost k obrazu venkovních kamer. Nicota hyperprázdna mi nikdy nijak zvlášť nevadila. Snad proto, že na lodích jsem létal od svých patnácti let a na svištící řídké mlhy jsem si prostě zvykl. Možná jsem byl statečnější než většina ostatních. Nebo mi zkrátka chyběla představivost, která by vykouzlila běsy z ničeho. Ať byl důvod jakýkoli, nebál jsem se upřeného pohledu do propasti.

„Za pět minut jsme u cíle,“ řekl Vito. Aktivoval interkom a jeho hlas se rozléhal celou lodí. „Celé posádce, připravte se na skok zpátky do reality. Čtyři minuty pětačtyřicet vteřin a odpočítáváme.“

Přestože on byl pilot, naprostou většinu navigačních výpočtů prováděl Duch Lucy. Lidský mozek by sám prostě nedokázal přežvýkat množství čísel potřebných k výpočtu kurzu vyššími dimenzemi. Vrhnout se do hyperprázdna bez výpočtů byl ten nejlepší způsob, jak navždy beze stopy zmizet.

Obraz na externích monitorech zůstával neměnný, proto jsem požádal Lucy, aby dál sledovala okolí, a já si ještě jednou prošel detaily o cíli naší cesty.

Chtěli jsme se setkat se starou generační lodí Nymtoqů jménem Neodbytná touha po nové půdě. Zkonstruovali ji z vykutaného asteroidu ještě předtím, než objevili cestování vyššími dimenzemi, a teď byla na cestě téměř deset tisíc let. Společenství žijící uvnitř se rozpadlo a vymřelo dávno předtím, než loď dosáhla zamýšleného cíle, proto Nymtoqové udržovali starou loď jako památník. Navedli ji na uzavřenou dráhu, která protínala jejich teritoria. Udělili jí takovou rychlost, aby donekonečna pendlovala temnými mezihvězdnými prostorami a ke světlu obydlených soustav se přiblížila jen jednou za několik staletí.

Chtěli jsme se dostat blíž, vlézt dovnitř a vzít odtud všechno, co pobereme a co se dá prodat. Po válce o Archipelag zůstaly v tuctu soustav Většiny vraky lidských lodí. Během posledních několika let jsme z nich vybrali funkční výstroj, výzbroj a náhradní díly, ale bohaté nálezy byly stále řidší a my potřebovali najít nový zdroj příjmů. Dokonce i takový, který byl, technicky vzato, ilegální a způsobil by nám pořádné potíže, kdyby Nymtoqové někdy zjistili, co jsme udělali. Považovali by to za pirátství, i když já bych to spíš viděl jako záchranné práce. Neodbytná touha letěla po staletí bez posádky a s nečinnými systémy, zatímco zbytek vesmíru kolem ní svištěl hyperprázdnem a na vzdálenosti, na které ona potřebovala celé dekády, mu stačily dny. Tohle byl památník, letící hrobka. A my jsme byli archeologové, kteří přišli pro cenné starožitnosti.

Aspoň takhle jsem si to říkal. Pravdou bylo, že jsme se chtěli vloupat dovnitř a sebrat všechno, co nás zaujme. Neměli jsme čas ani chuť si příliš vybírat.

Vito si odkašlal. „Čtyři minuty patnáct vteřin.“ Začal přiškrcovat motory a připravoval se na postupný přechod do normálního prostoru. Jestli jsou Lucyiny výpočty správné – a souřadnice, které jsem koupil, stály za ty prachy –, vynoříme se do prázdného prostoru několik desítek kilometrů od masy Neodbytné touhy.

„Čtyři minuty deset vteřin.“

Sevřel jsem područky křesla a vyslal tichou modlitbu ke všem bohům, kteří snad naslouchali. Jestli nám tohle nevyjde, nebudu mít na zaplacení posádky, nemluvě o palivu a vystrojení lodě na další let. Ano, riskovali jsme hněv cizí rasy a vztek lidských celních úředníků, ale jestli se nám nepodaří nabrat pořádný náklad a dostat ho bezpečně na trh, máme utrum.

„Tři minuty padesát vteřin.“

Ještě jednou jsem zkontroloval bezpečnostní pásy. Přechod do normálního prostoru může být docela drsný a já už jsem si na jeden den natloukl až až. Zkontroloval jsem přezky a nastavil pásy tak, abych se cítil pohodlněji. Srdce se mi při vyhlídce na nadcházející nájezd rozbušilo dvakrát rychleji.

Už jenom tři minuty…

Stále jsem sledoval odpočet, když jsem koutkem oka zahlédl pohyb. Jako kdyby se mezi cáry mlhy mihlo něco černého. Když jsem se podíval na obrazovku, bylo to pryč.

„Lodi, co to bylo?“

„Co, drahoušku?“

Ukázal jsem na patřičný monitor. „Na obraze z pravoboku něco bylo. Jen na vteřinu.“

„Moje senzory nic nezaznamenávají.“

„Zase!“ Tentokrát to bylo na přední obrazovce. Něco mrštného a černého se prohnalo šerem, asi tak dvě stě metrů před přídí Lucy.

„Kde?“

„Tam!“ zabodl jsem prst do obrazu, ale ta věc už zmizela v mlze.

Otočil jsem se k pilotovi. „Vy jste to viděl, ne?“

Vito měl vytřeštěné oči a svíral hranu ovládacího pultu. Chtěl něco říct, ale nic ze sebe nedostal. Viděl jsem, jak ztěžka polkl a pak vystrašeně přikývl. Neměl jsem tedy halucinace. Taky to viděl, takže to bylo skutečné. Ale avatar Lucy se stále mračil.

„Je mi líto, ale ani teď jsem nic nezaznamenala.“

„Fungují ti všechny senzory?“

„Dvakrát jsem je kontrolovala,“ opáčila mírně dotčeně. „Všechny diagnostiky jsou v toleranci.“

„Tak použij přistávací radar, infra. Zapni všechno, co máme.“ Cítil jsem, jak mi srdce naráží do hrudního koše. Zhoupl se mi žaludek. Pohlédl jsem na Vita.

„Dvě minuty do skoku.“ Zas byl schopný mluvit. Ukázal jsem mu palec nahoru a znovu jsem se otočil k obrazovce.

Bylo to tam zase!

Prostor se zkroutil a protrhl a odtamtud vyskočil netvor. Obrovský, neuvěřitelný netvor se hnal rychlostí útočícího jestřába. Krajková křídla měl složená na zádech a v otevřené tlamě se ve světle hvězd leskly tesáky. Měl jsem pocit, že se dívám do zející mordy plné zubů posetých diamanty. Obrazovka potemněla a loď sebou trhnula stranou.

Ty titánské čelisti s námi chvilku lomcovaly, pak nás netvor pustil, odlétl stranou jako cár dýmu a zakroužil, aby znovu zaútočil.

„Vyskočte s námi!“ zařval jsem na Vita a můstkem se rozezněl poplach. „Nemůžeme čekat, až po nás zase půjde. Vyskočte, dělejte!“

Trhl za páčku a Lucy skočila. Brutálně prorazila přechodnou oblast mezi dimenzemi a vypadla do normálního prostoru. Byla potlučená, převalovala se přes příď a z děr na pravoboku tryskal plyn. Z rotace hvězd se mi dělalo špatně a po několika vteřinách jsme narazili na skalnatý bok Neodbytné touhy jako rogalo na úbočí kopce.

2

Ona Sudaková

Pozorovala jsem šednoucí oblohu za oknem cely. Někde za zdmi věznice zpívali ptáci. Dole, v nesmělém předjitřním šírání, na dlážděném nádvoří uprostřed věznice, šest vojáků kontrolovalo a nabíjelo své pušky. Jejich hlasy se tiše a měkce nesly mrazivým ránem a jejich dech se rozplýval jako pomíjivé útržky mraků. Kůl posetý důlky, stojící mezi nimi a nejvzdálenější zdí, označoval místo, na němž za několik okamžiků zemřu.

Před čtyřmi lety jsem pod svým pravým jménem Annelida Dealová velela flotile, která sterilizovala Pelapatarn. Tahle akce okamžitě a příšerným způsobem ukončila vleklou válku o Archipelag. Vyžádala si tisíce lidských životů a zničení miliardu let staré inteligentní džungle. A přestože jsem jednala na rozkaz, když jsem dovolila svým lodím takové zvěrstvo provést, soudy mě pod rostoucím tlakem veřejnosti, která byla zděšena tím, co její armáda v jejím jménu udělala, učinily odpovědnou za ničení a ztráty na životech a odsoudily mě k trestu smrti v téhle věznici na výročí uzavření příměří.

Svářily se ve mně dvě stránky mé osobnosti. Ta část, která se kdysi vydávala za básnířku Onu Sudakovou, se bouřila proti takové nespravedlnosti, proti tomu, abych po tom všem, co jsem udělala a viděla, zemřela v téhle malé, zavšivené věznici, zatímco ta část, která byla Annelidou Dealovou a přežila válku, se smála a ptala se: Proč ne? Čím jsi jedinečná? Myslela sis, že máš nějaký osud? Že vesmír tě až dosud ušetřil z nějaké příčiny? Víš co? To si v průběhu dějin myslela každá oběť na všech bitevních polích světa: každý nevolník zabitý nespravedlivým pánem, každý venkovan hladovějící ve své chatrči, každá oběť nehody, nemoci nebo náhodného násilí… Ti všichni si mysleli, že svět s nimi má nějaké úmysly, a všichni se mýlili. A proto jejich smrt stála za prd, přišla nevhod a zbavila je iluzí. Individuální život neznamená ve vodopádu historie nic a bohové mají na práci lepší věci, než je vaše přežití.

Sledovala jsem vojáka, který do své karabiny zakládal plný zásobník. Stejný model jsem používala v základním výcviku. Byly to robustní pušky s minimem pohyblivých částí konstruované tak, aby hodně vydržely a snadno se ovládaly.

Vojenský kaplan za mými zády si odkašlal.

„Pokud chcete ulevit svému svědomí, zřejmě nastal ten správný čas.“

Zahnala jsem úvahy o svých popravčích.

„Ne, děkuji.“

Reverend Thomas Berwick byl dobrosrdečný muž s kulatou tváří a velikýma, soucitnýma očima. Na sobě měl černé církevní roucho a na klíně položenou silnou svatou knihu vázanou v kůži.

„Tohle je zřejmě vaše poslední možnost vyzpovídat se a smířit se s vašimi bohy,“ řekl.

Uvědomila jsem si, že zatínám pěsti. „Proč? Abych ukonejšila svědomí těch, kteří mě odsoudili?“

Soucitně se pousmál a rozpřáhl ruce.

„Ne, má dcero. Pro dobro vaší duše.“

Mé duše? Kdybych na to měla sílu, asi bych se rozesmála. „Viděl jste někdy zemřít člověka, padre? A nemyslím tady,“ pokývla jsem k oknu, „kde je to poměrně čisté a rychlé. Myslím v boji. Když někoho trefí granát a zůstane z něho jenom chlístanec kaše? Když z člověka nezbyde nic než zapáchající směs krve, sraček a chrupavek? Nebo ve vesmírné bitvě, když dojde k dekompresi a jim se v plicích začne vařit krev? Nebo když šlápnou na minu, která jim utrhne nohu až u pasu, střeva se jim vyvalí do prachu a oni neumírají rychle, a téměř jistě ani tiše?“

Kaplanovi se zhoupl ohryzek, jak znechuceně polkl.

„Ne, nemohu říct, že bych viděl něco takového.“

„Tak to já ano.“ Ztlumila jsem hlas. „Viděla jsem muže a ženy umírat takovými krutými a strašnými způsoby, jaké si ani nedokážete představit. A můžu vám říct jedno. Neviděla jsem nic, co by mě přesvědčilo, že nejsme nic víc než maso, kosti a šlachy.“ Poklepala jsem si na spánek. „Žijeme tady, pod tímhle kostěným poklopem. Nic jiného není. Žádný nouzový východ, který nás vyšoupne do nebe. Žádná nesmrtelná duše, která vyskočí z úst, když vám hlavou proletí kulka.“ Se vzteklým pokrčením ramen jsem se otočila zpátky k oknu. „Když jste mrtvý, tak jste mrtvý. Není žádný posmrtný život, žádné mystické bílé světlo, jen tma, zapomnění a nekonečná věčnost nebytí.“

Berwick chvíli mlčel a pak řekl: „To je velice pesimistický pohled.“

Potřásla jsem hlavou. Dole pod oknem si vojáci nacvičovali postoj.

„To není pohled, padre, to je skutečnost. A jestli jsem pesimistická? Za chvíli mě zastřelí, takže mi musíte odpustit, že nemám tak rozvernou náladu jako obvykle.“

Daleko za vězeňskou zdí se objevila černá tečka. Letěla nízko a rychle na pozadí svítání, přehoupla se přes vzdálené kopce, které posledních šest měsíců ohraničovaly můj obzor. Několik vteřin jsem tečku sledovala, dokud neklesla pod úroveň koruny zdi.

„Máme jenom několik minut,“ zafuněl. „Brzy pro vás přijdou. Máte aspoň nějaká poslední slova? Nějaké poselství útěchy, které bych měl tlumočit vaší rodině či přátelům?“

Sklopila jsem pohled na své ruce.

„Řekněte jim, že jsem plnila rozkazy. Řekněte jim, že jsem dodržovala subordinaci. A nakonec, že jsem udělala, co jsem považovala za nejlepší.“

„Vy věříte, že to, co jste udělala, bylo správné?“

Představila jsem si šest těžkých křižníků třídy Dravec, jak vstupují do atmosféry Pelapatarnu a v šípové formaci se ženou nad jeho jediným kontinentem. Představila jsem si, jak jejich fúzní bojové hlavice rozkvétají nad džunglí a rozpoutávají ohnivé bouře, které zadusí atmosféru na celé měsíce, a vraky lodí na oběžné dráze, doutnající pahýly stromů a sežehnutá zvířata na zemi. Představila jsem si hrůzu vojáků z obou stran, když to bombardování viděli, tu téměř hmotnou stěnu nukleárního ohně, která se k nim hnala přes koruny stromů, a věděli, že není úniku, není kam se schovat. Chápali svoji oběť v těch několika posledních okamžicích, než se vypařili? Stačili si uvědomit, že jejich smrt téměř okamžitě ukončí válku? A pokud ano, dokázali mi odpustit?

„Ne,“ zachrčela jsem. „To jsem neřekla. Řekla jsem, že jsem udělala to, co jsem považovala za nejlepší. V tom je podstatný rozdíl.“

„Aha…“

Pohlédla jsem na něho. „Řeknete jim to?“

„Předám váš vzkaz doslova.“

„Děkuji.“

Otočila jsem se zpátky k oknu. Právě včas, abych uviděla letoun – určitě to byla ta černá tečka, kterou jsem viděla před chvílí –, jak stoupá nad vězeňskou zeď, okamžik se vznáší ve vzduchu a pak klesá na nádvoří.

„Ach, vypadá to, že máme návštěvu,“ řekl Berwick do vytí motorů. Natáhl se, aby mi viděl přes rameno. „Vypadá to jako letoun námořnictva. Čekala jste někoho?“

Pokrčila jsem rameny a otočila se od okna. Od té doby, co mě vydali soudu Konglomerátu, jsem měla jen velice málo kontaktů se svými bývalými zaměstnavateli.

„Kdo ví?“ Přešla jsem k dřevěnému stolu, nalila si sklenici zatuchlé vody z hliněného džbánku a napila se. „Spousta lidí mě chce vidět mrtvou, admiralitu nevyjímaje.“

„Myslíte si, že se přišli podívat?“

„Supi se slétají.“

Položila jsem sklenici zpátky na stůl a stáhla si lem hrubé vězeňské košile. Pak jsem si uhladila vlasy a zapnula límeček. K popravě jsem si nesměla obléknout námořnickou uniformu, ale to neznamenalo, že nemůžu vypadat dobře. Jestli se ti parchanti z admirality přišli podívat na moje poslední chvíle, chtěla jsem být připravená. Chtěla jsem z cely vyjít s hlavou vztyčenou, vzpřímená a přijmout kulky s důstojností a klidem, jen abych jim neudělala tu radost, že mě uvidí zlomenou a poníženou. A jestli si přišli vyslechnout poslední, prosebnou omluvu, hluboce je zklamu.

„Jak vypadám?“

Kaplan pohlédl na mé vězeňské šaty. Oči se mu ve světle jediné holé žárovky vlhce leskly. „Myslím, že tak elegantně, jak za daných okolností lze.“

„V tom případě jsem připravená.“

Stáhla jsem si manžety a zatnula zuby. Chodbou se blížilo dupání těžkých bot. Potlačila jsem strach, naposledy jsem pokývla Berwickovi a otočila se čelem ke dveřím.

V zámku zachrastil klíč a otlučené a oprýskané dveře cely se skřípavě otevřely. Na prahu stáli dva muži. Čekala jsem, že mě na popraviště odvedou uniformovaní příslušníci vězeňské služby. Tihle na sobě měli černé maskáče, zrcadlovky a v rukách drželi automatické pistole.

„Kdo je to?“ řekl jeden a ukázal pistolí na kaplana.

Berwick překvapeně zvedl ruce. „Já jsem kaplan. Jsem tady, abych poskytl útěchu odsouzené. Proč? Co se stalo? Kdo jste?“

„To není vaše starost.“

Pistole dvakrát plivla a Berwick se chytil za hruď. Svatá kniha mu vypadla z rukou.

Druhý příchozí se ke mně natáhl. „Pojďte, jdete s námi.“

Pistole prskla potřetí. Kulka zasáhla kaplana do tváře. Náraz kulky mu trhl hlavou na stranu a kaplan se zhroutil. Přiškrceně sténal a patami kopal do kamenné podlahy. Jako kdyby se snažil od útočníka odplazit.

Čtvrtá rána ho zasáhla do týla, kde se páteř napojuje na lebku. Pak ztichl.

Někdo mě chytil za paži. Nebránila jsem se. Nechala jsem se vyvést z cely na chodbu. Střelec šel za námi, u dveří do každé cely se zastavil a několikrát dovnitř vystřelil úzkým otvorem, kterým se podávalo jídlo.

„Co to dělá?“

Muž, který mě vedl, zesílil stisk. „Neutralizuje svědky,“ odpověděl.

Pokračovali jsme na konec chodby a dolů po kamenných schodech, které odrážely zvuk našich kroků. Ve dveřích vedoucích na nádvoří leželi dva mrtví v uniformách vězeňské služby. Popravčí četa, kterou jsem sledovala při přípravách, teď ležela na nádvoří a postřílená těla zalévalo tlumené ranní slunce. Jasně rudá krev tekla mezi spárami dlažby do kanálků podél zdí nádvoří. Můj věznitel překračoval chvějící se a chladnoucí těla a táhl mě k letounu, který jsem viděla přistávat. Otevřeným průlezem jsem viděla další muže a ženy v černém a se stříbrnými zrcadlovkami. Všichni drželi pistole s mohutnými tlumiči. Jsou to přátelé, nebo vrazi? Neměla jsem možnost to zjišťovat. Někdo mě hrubě popadl za paže a vytáhl na palubu. A než mi zapnuli bezpečnostní pásy, byli jsme ve vzduchu a přes omšelé vězeňské zdi jsme prudce stoupali k jasné obloze, na kterou jsem se dívala každý den od svého uvěznění před šesti měsíci.

3

Vrtošivá fena

Dívala jsem se, jak kapitánka Konstanzová sestupuje po zrádně kluzkých schodech chrámu. Kromě ní jsem ale sledovala i širší obraz. Z výšky jen málo přes desetinu světelné sekundy nad její hlavou jsem viděla nejen rovníkovou poušť, ale také prachové krystalky ledu na obou pólech planety. Také jsem měla přehled o všech předmětech pohybujících se v soustavě. O každém úlomku ledu, každém kousku kamene i o čtyřech hloupých turistických lodích, které přistávaly nebo odlétaly z přístavu na okraji pouště. Uspokojovalo mě vědomí, že jsem zdaleka největší a nejlépe vyzbrojená loď v širokém okolí, která se pyšní celou sadou vylepšených obranných instalací včetně tří přídavných baterií protiraketových kanonů a zesíleným pancéřováním. Mám vyladěné motory, repasované vnitřní systémy, a dokonce jsem si mohla ponechat některé útočné modifikace, které jsem vyvinula, když jsem se u dalekého mauzolea známého jako Galerie připravovala na boj se svými sesterskými loděmi. Představitelé Záchranného sboru mi pochopitelně nedovolili znovu instalovat kompletní výzbroj, kterou jsem měla jako křižník námořnictva. Například jsem neměla žádné apokalyptické antihmotové bojové hlavice, žádné kvantové tlumiče, rušičky molekulárních vazebných sil, a už vůbec ne chemické nebo biologické zbraně, dokonce ani jed na krysy. Ale mohla jsem si opravit a znovu nainstalovat šest věží s magnetickými děly, jeden páteřní maser a sedm plně vybavených torpédových komor na fúzní bojové hlavice. Ztratila jsem sice něco ze své vražedné síly z časů, kdy jsem byla v armádě, ale měla jsem dost silné a ostré drápy, abych slušně zřídila cokoli, co by ohrožovalo bezpečí mé posádky.

Moje posádka.

Jako těžký křižník a loď první linie jsem si měla své posádky vážit a chránit ji, ale ne na úkor úspěchu operace. Měla jsem je ráda, ale netruchlila jsem za těmi, kteří padli v boji. Implantovaná vlčí agresivita a loajalita ke smečce zajišťovaly, že jsem zachovávala náklonnost a věrnost svým lodím ve skupině, pěti křižníkům třídy Dravec, které jsem považovala za své bratry a sestry. Tři z nich byly ztraceny během války. Dvě zbývající mě napadly během bitvy o Galerii. Jednu z nich jsem musela v sebeobraně zničit, a přetrhnout tak pouto, které vedlo až do laboratoře, kde nás obě vypěstovali. A právě tenhle násilný skutek mě sblížil s kapitánkou Konstanzovou. Staly jsme se sestrami v neštěstí a lítosti, protože jsme obě musely čelit nesmírným protivenstvím a byly jsme nuceny brát životy, abychom zachránily naše vlastní. A já jsem poněkud nečekaně zjistila, že má loajalita patří jí a ostatním členům mé posádky. Bývalé mariňačce Alvě Clayové, studentovi medicíny Prestonu Menderesovi a mimozemskému strojníkovi Nodovi. Po útoku mých bývalých sourozenců jsem prolomila své kondicionování a našla si novou smečku, nové priority.

A teď jsem toužila po nějaké činnosti, po akci, která by narušila monotónnost téhle zkušební cesty. Chtěla jsem letět tak rychle a tak daleko, jak mi moje motory dovolí, hnát se galaktickým diskem a jako kopí se vrhat do vyšších dimenzí.

Světlo hvězd mě lechtalo na trupu. Tři světelné minuty odsud se na pozadí černého vesmíru jako okrový pomeranč vznášel plynný obr. Slyšela jsem zpěv jeho magnetických polí, vnímala chuť jeho řídkých výtrysků vodíku a metanu, které dosahovaly až sem, zbloudilé molekuly vytržené ze svrchních vrstev atmosféry obří planety slapovými silami jeho prstenců a měsíců.

Bylo správné, že jsme sem přišli uctít George. Kapitánka to potřebovala. Potřebovala být sama. Ale já jsem cítila sotva víc než pomíjivou lítost. George mi chyběl, ale zemřel v době, kdy mě ovládalo moje původní kondicionování, proto jsem pro jeho smrt nedokázala opravdu truchlit.

Byla jsem zvědavá na vojákyni, která před patnácti lety zahynula na vrcholku chrámového schodiště, a poskytla tak kmenové buňky, z nichž vyrostly mé organické komponenty. V jistém smyslu byla mnou a já jsem chtěla uctít naše pouto. Znala jsem její jméno a podobu, protože jsem měla přístup k jejím kompletním vojenským záznamům, ale když jsem se podívala na tabulovou horu, kde zemřela, viděla jsem jen prašnou skálu.

Jako válečný stroj jsem nedokázala uvažovat o smrtelnosti. Pouze jsem ji vynucovala.

4

Sal Konstanzová

Když jsem dokončila sestup po chrámových schodech, měla obloha v odpoledním slunci barvu krátce povařeného lososa a moje nohy konzistenci a sílu dušeného chřestu. Naštěstí jsem k pronajatému vznášedlu nemusela jít daleko. Pořád stálo ve stínu stolové hory, kde jsem ho zanechala. Hodila jsem batoh na korbu, usadila se na předním sedadle a vychutnávala si úlevu, která se mi rozlévala rozpálenýma a rozbolavělýma nohama. Vesmírný přístav ležel sto kilometrů západně, ve směru zapadajícího slunce, a po dni stráveném pod zdánlivě nekonečnou pouštní oblohou jsem nechtěla nic jiného než být zpátky na Vrtošivé feně, v jejích známých kajutách a chodbách.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Flotila nožů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.