Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mary Pipherová

ŽENY PLUJÍ NA SEVER
Proudem života k plodům zralosti

Přeloženo z anglického originálu Women Rowing North. Navigating Life´s Currents and Flourishing As We Age vydaného nakladatelstvím Bloomsbury Publishing, New York, NY, USA, 2019.

This translation of Women Rowing North is published by Grada Publishing by arrangement with Bloomsbury Publishing Inc. All rights reserved.

Přeložila Bětka Vargová.

Návrh obálky Patti Ratchofordová
Ilustrace Kate Pugsleyová
Sazba Magda Kadlecová
Formát ePub Štěpán Böhm
Jazyková redakce Zuzana Šťastná
Odpovědná redaktorka Lenka Kubelová

Počet stran 224
První vydání, Praha 2020

Vydala GRADA Publishing, a.s.
pod značkou Alferia
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7805. publikaci

Vytiskla tiskárna CPI Moravia Books.

Copyright © Mary Pipher, 2019
Translation © Bětka Vargová, 2020
Czech edition © GRADA Publishing, a. s., 2020

ISBN 978-80-271-1922-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-1921-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-2603-3 (print)

Tuto knihu věnuji všem ženám,
jež se se mnou kdy plavily po řece.

Úvod

„Všechno, co potřebuji ke štěstí,
mám přímo mezi ušima.“

Jane Jarvisová

Kniha, kterou držíte v rukou, se zabývá specifickými problémy žen na přelomu středního věku a stáří. V této životní fázi, plné starostí i radostí, je klíčové vybudovat si psychickou odolnost, jež nám pomůže na životní výzvy dobře zareagovat. Psychickou odolnost získáváme uvědomělým a vnímavým přístupem k životu. Můžeme přijmout odpovědnost za své postoje, soustředit se na své silné stránky a na věci, které nám působí radost. Můžeme se nad sebou hluboce zamyslet a nezaleknout se pravdy. Můžeme získat dovednosti, jež nám pomohou přizpůsobit se jakékoli situaci. Skutečně jakékoli.

Všechny nové životní fáze přináší zjištění, že strategie, které nám dříve fungovaly, už nemůžeme použít. Jsme bombardovány větším množstvím problémů, než dokážeme zvládnout, a pokud se s nimi nenaučíme pracovat, může se stát, že zahořkneme. V situaci, kdy nám problémy přerůstají přes hlavu, je nejlepší růst spolu s nimi. Tento růst se týká naší osobnosti. Můžeme být hlubší, šťastnější a laskavější k sobě i k druhým.

Pozitivní přístup není všemocný, ale přesto je důležitý. Často je totiž tím jediným, co máme. S přibývajícími léty si stále jasněji uvědomujeme, že nemůžeme ovlivnit všechno. Vždycky však máme možnost volby, a v tom spočívá naše síla. Naše rozhodnutí určí, jestli budeme stagnovat, nebo růst a stávat se uvědomělejšími lidmi.

Nic samozřejmě není černobílé. Svět se nedělí na ženy, které rostou, a na ty, jež stagnují. Všechny se řadíme do obou skupin, a to téměř každý den. Někdy se nám daří všechno s úsměvem zvládat, a jindy jsme podrážděné a pesimistické. Zármutek, bolest a vztek budou vždycky s námi. S těmi správnými dovednostmi, odhodláním a uvědomělostí však můžeme být obecně šťastnější.

Existují lidé, kteří jsou přirozeně pozitivní, ale pro mnohé z nás to není tak jednoduché. To, co vím o štěstí já, vychází z nitra ženy, jež většinu svého života bojovala se smutkem a úzkostmi.

Vím, jak se starat o ostatní a jak být „hodná“, ale péči o sebe jsem se musela dlouho učit. Generace mé rodiny postihla také psychóza, deprese, alkoholismus a sebevražda. Rodiče byli často pryč z domu a já tím jako dítě hodně trpěla. Stala se ze mě přehnaně zodpovědná, ostražitá starší sestra. Jednou jsem řekla kamarádce, že jsem teoreticky šťastná. Zasmála se tomu. „Být teoreticky šťastná je jako mít teoreticky orgasmus,“ řekla.

Svou cestu za štěstím a radostí bych sice za strhující úspěch neoznačila, přesto jsem se na ní něco naučila. Neočekávám, že budu šťastná za všech okolností. Když je mi smutno, vím, jak si pomoct. Jsem klidnější a vyrovnanější. Pořád mívám špatné dny a potřebuji připomínat, že mám být vděčná a užívat si přítomný okamžik, ale proces, jehož jsem součástí, je plný naděje. Právě onen proces mě činí šťastnou, a nikoli perfektní výsledek.

Abychom na této životní křižovatce dokázaly být šťastné, nemůžeme být jen zmenšenými verzemi žen, jimiž jsme byly v mládí. Musíme změnit svůj způsob myšlení a chování. Tato kniha se zabývá přístupy a dovednostmi, které potřebujeme, abychom přestaly lpět na minulosti, vyrovnaly se se ztrátou, přijaly nový život a zakusily moudrost, autenticitu a nakonec i blaženost.

V této životní fázi ztrácíme některé prvky své identity, jež dlouhou dobu určovaly, kým jsme. Získáváme však nové, a mnohé jiné také začínáme více rozvíjet. Hledáme rovnováhu mezi rolemi, o něž s věkem přicházíme, a těmi, které naopak nově vytváříme a které jsou nám teď užitečnější. S trochou štěstí se naučíme být laskavější a mírnější samy k sobě.

V této knize se budu soustředit na ženy, které – stejně jako já – stojí na prahu změny. Letos mi bude sedmdesát. Ženy na přelomu šedesátky a sedmdesátky překračují jistou hranici, a na podobných hranicích se vždy odehrává něco zajímavého.

Na této hranici se ženy samozřejmě mohou ocitnout v různém věku. Chronologický věk není tak důležitý jako zdravotní stav. V jednadvacátém století se ženy často cítí ve středním věku i po šedesátce. Připadáme si mladé až do doby, než nás postihne nějaká větší zdravotní krize nebo ztratíme někoho, koho milujeme.

Vývojová psycholožka Bernice Neugartenová rozlišovala mezi mladším stářím a starším stářím. Dokud zvládneme dělat většinu věcí, jež dělat chceme, jsme mladí staří. Jakmile nám však zdravotní stav zásadně naruší způsob života, dostáváme se do věku staršího stáří. Podle mé zkušenosti se však řada z nás nachází někde „mezi“. Máme nejrůznější problémy, jako je artróza nebo špatný zrak. Žijeme tak, jak jsme zvyklé, ale s různými obměnami.

Antropoložka Mary Catherine Batesonová dokládá, že ti, kdo se narodili po druhé světové válce, se dožívají vyššího věku, než bylo dříve obvyklé. Většina z nás má možnost dožít se osmdesáti, nebo dokonce i devadesáti let. Mary Batesonová navrhuje, abychom pozdějším dekádám v životě říkali „pokročilá dospělost“.

V této knize čerpám (mimo jiné) i z vlastních zkušeností. Poznala jsem roli dcery, starší sestry, manželky, matky, babičky a pečovatelky o sestru s demencí. Byla jsem u toho, když mi zemřeli rodiče, a chovala všech pět svých vnoučat v den, kdy se narodila.

Jako terapeutka jsem pracovala především se ženami. Specializovala jsem se na ženy a na univerzitě v Nebrasce jsem učila například předměty Psychologie žen, Role pohlaví nebo Gender. Po celou svou kariéru jsem psala a přednášela o ženách.

Píšu z pozice kulturní antropoložky a klinické psycholožky, která se zaměřuje na vývojovou psychologii a trauma. V knize Ofélie podruhé: záchrana identity současných dívek (Reviving Ophelia: Saving the Selves of Adolescence Girls, 1994) píšu o mladých dívkách. Zde se naopak budu zamýšlet nad staršími ženami. Obě životní fáze představují ostrou zatáčku, a abychom ji bez úhony překonaly, musíme rozšířit naše vnímání sebe sama.

Stejně jako v případě Ofélie, i zde budu zkoumat konkrétní životní fázi z feministické perspektivy. Budu mluvit o každodenní realitě obyčejných žen v protikladu k tomu, co o nás říká naše kultura. Jsme mnohem složitější, vášnivější a zajímavější, než západní kultura předpokládá.

Představa starších žen, jež v našem prostředí koluje, je velice misogynní. Setkáváme se jak s problémy, jež jsou pro naše pohlaví typické, tak i s věkovou diskriminací („ageismem“). Naše tělo, sexualita a mysl bývají s věkem devalvovány. O starších ženách panuje celá řada negativních stereotypů – mezi mé nejméně oblíbené patří vtipy o tchyních. Podle nich jsme panovačné, kritické, vlezlé a strkáme do všeho nos. Tato kniha chce naopak podnítit diskusi o všech našich stránkách a o problémech i výhodách stáří.

Navzdory populárnímu přesvědčení jsou mnohé starší ženy hluboce šťastné. Studie Brookingského institutu v roce 2014 zjistila, že dvacátníci, třicátníci a čtyřicátníci jsou nejméně šťastní, a že pocit štěstí roste s věkem. Většina žen po pětapadesáti se skutečně cítí stále šťastnější, a na sklonku života bývá tento pocit nejsilnější.

Dilip Jeste z Kalifornské univerzity v San Diegu v roce 2016 zjistil, že s přibývajícími roky lidé udávají větší obecnou spokojenost, míru štěstí a psychické pohody, a naopak menší míru stresu, úzkosti a deprese. Čím starší člověk, tím lepší duševní zdraví. Pocit štěstí u žen byl také vyšší než u mužů. Poslední data ze sčítání lidu ve Velké Británii ukazují, že nejšťastnější lidé jsou ženy mezi 65 a 79 lety.

Existuje mnoho teorií, proč si v tomto věku ženy vedou lépe než muži. Jedna z nich říká, že jsme zkrátka zdravější a aktivnější. Míváme užší vztahy s rodinou a přáteli. Umíme si povídat o osobních tématech a skrytých pocitech, a pomáháme o nich mluvit i ostatním. Často máme také dlouholetého partnera a přátele, kteří nás podporují.

Letos jsem byla svědkem situace, která štěstí starých žen živě znázorňovala. Přešla jsem z rekreačního střediska na univerzitě, kde jsem učila, do posilovny pro starší občany. Všimla jsem si velké změny atmosféry v šatnách. Mladé ženy na univerzitě byly většinou vystresované a nešťastné. S kamarádkami v šatně nebo na druhém konci telefonu mluvily o své váze, penězích a vztahových problémech. Téměř všechny se své tělo snažily skrývat a při převlékání se všelijak krčily. Až na občasná veselejší témata, jako byly víkendy nebo prázdniny, byly hovory mladých žen spíše zasmušilé.

Naproti tomu staré ženy v mé nové šatně chodí buď otevřeně nahé, nebo v praktickém spodním prádle či plavkách. Naše povadlá těla jsou plná strií, vrásek a celulitidy, ale zajímá nás to? Neřekla bych.

Mnohem víc nás zajímají naše tváře. Zračí se v nich desetiletí radostí i starostí, jsou rozzářené a přítomné v daném okamžiku.

Starší ženy samozřejmě také mluví o svých problémech. Často to bývají „lékařské zprávy“, čili stížnosti na zdravotní obtíže. Většinou si však povídáme o rodině, cestování, knihách, filmech a zábavě. Vtipkujeme. Jednoho dne jsem například v šatně zaslechla: „Čím líp se o ně staráš, tím déle ti vydrží.“ Někdo se zeptal, o čem je řeč. Jedna po druhé jsme potom přidávaly: „kolena“, „peníze“, „plavky“, „manželé“.

Jak své problémy zvládáme? Jednou z hlavních myšlenek této knihy je, že štěstí nezávisí na našich genetických předpokladech ani na vnějších podmínkách. Závisí spíše na tom, jak nakládáme s tím, co máme.

Všechny známe utrpení, ne vždy se z něj však dokážeme poučit. Ne všechny staré ženy jsou moudré. Úspěšné řešení problémů stáří nepřichází jen tak samo od sebe. O moudrost je potřeba aktivně usilovat. Pokud má naše osobnost růst, musíme se naučit dívat se na věci z té správné perspektivy, zvládat emoce, vnímat svůj život pozitivně a pracovat na svých vztazích. Takto získáme potřebné dovednosti, abychom mohly v každém dni vidět smysl, být radostné a vděčné. Budeme citově odolné.

Štěstí můžeme do svého života vnést pomocí humoru, vděčnosti a péče o druhé. Samozřejmě to však nemůžeme dělat pořád. Pokud bychom na sebe měly takto přehnané nároky, brzy bychom se z toho zbláznily. Můžeme si však osvojit návyky, díky kterým bude v budoucnu pravděpodobnější, že na výzvy stáří zareagujeme pozitivně.

Je velice důležité, abychom uměly rozlišit mezi láskyplným a radostným životem a životem v popírání. Jedna cesta vede k radosti, druhá k citové smrti. Práce terapeutky mě naučila, že pokud budeme problémy popírat, zatajovat je a uhýbat před nimi, nepovede to k ničemu dobrému. Chceme-li růst, musíme problémy vidět jasně.

Když ztratíme milovanou osobu nebo si uvědomíme, jak naše zdraví chátrá, je přirozenou reakcí zoufalství. Nejspíš začneme panikařit, budeme se cítit ochromené a přemýšlet, jestli to vůbec přežijeme. Jakmile z nás opadne prvotní šok, přijdou také další bolestné emoce. Bez bolesti není uzdravení, a lékem na bolest je – alespoň dočasně – bolest sama.

Mým doporučením není své emoce ovládat, ale spíše jim naslouchat. Informace, jež nám sdělují, jsou klíčové pro naše zotavení. Je důležité, abychom tyto emoce plně prožily, a to jak vnitřně, tak i fyzicky. Pokud se nám to podaří, vykročíme pomalu směrem k uzdravení a naději.

Zoufalství, které jsme prožily v minulosti, nám pomáhá hluboce ocenit náš současný život a vychutnat si ho plnými doušky. Funguje jako takový odrazový můstek. Trauma, zoufalství, boj, přizpůsobení a odhodlání je prastarý a téměř univerzální cyklus, který se neustále prohlubuje a připravuje nás na to, co přijde příště. Otvírá naši náruč ostatním a učí nás vděčnosti za každou drobnou radost.

Mezi mé vzory nepatří ženy, které se vyhýbaly realitě, ale společenské aktivistky, jako byly Alice Paulová, Tillie Olsenová nebo Grace Boggsová. Tyto ženy viděly problémy v jasném světle a rozhodly se je řešit.[1] Vždy jsem obdivovala také všestranné nadání novinářky Margaret Fullerové. Již na počátku devatenáctého století podporovala plánované rodičovství a všemožně se zasazovala o ženská práva. Jednou prohlásila: „Přijímám vesmír.“ Přijímala ho tak, že ho chápala – neutíkala před realitou, ale pomáhala ostatním ženám a i svůj vlastní život žila naplno.

Rozběhněme se proto všechny vstříc svobodě – svobodě vidět, slyšet a cítit. To neznamená, že se máme začít chovat impulzivně. Spíše to znamená postavit se pravdě čelem (jako Margaret Fullerová) a vybudovat své štěstí na jejím základě.

Cesta touto životní fází může být velice krásná, ale také velice náročná. Stáří zákonitě přináší ztrátu. Ať tak či onak, nakonec se budeme muset rozloučit se všemi, které milujeme. V šedesáti a sedmdesáti strávíme více času v čekárnách u doktora než na koncertech a na pohřby budeme chodit častěji než na svatby. Úspěšně proplout stářím vyžaduje pružnost, otevřenost novým věcem, schopnost snášet nejednoznačnost života a zpracovávat své zkušenosti pozitivním způsobem.

My, starší ženy, tyto „orientační schopnosti“ nejvíce potřebujeme, zároveň však máme také nejvíce zkušeností s jejich osvojováním. Přestály jsme už nejednu silnou bouři a umíme se na život dívat z dlouhodobé perspektivy. Umíme přijmout odpovědnost za emoce, které prožíváme i vzbuzujeme.

Stáří je období plné protikladů: je zároveň „nejen – ale i“. Zažijeme v něm chvíle nejhlubšího trápení, jakého je život schopen, ale zároveň také nejvyšší blaženosti. Období, kdy se vyrovnáváme se smrtí rodičů, může být zároveň časem, kdy se nám narodí první vnouče. Možná máme zdravotní potíže, které nám ztěžují pohyb, ale pořád si ještě dokážeme vychutnat Bachovo concerto, upéct koláč pro dceru, udělat si piknik na pláži nebo sledovat v přírodě západ slunce.

Pokud se naučíme správně rozhodovat a osvojíme si dovednosti, o nichž budu v této knize hovořit, můžeme po psychické stránce „růst jako z vody“. Buďme zvědavější a méně ustarané, vnímejme samy sebe a nepanikařme. Můžeme se naučit přijmout všechno, co stáří přinese – opravdu všechno. Ani vnější okolnosti, ani přirozené lidské slabosti nám nemusí zabránit najít vnitřní klid, štěstí a moudrost.

Tato kniha chce být vaším průvodcem na cestě k rozkvětu. Zkoumá věci, které nás mohou posilovat a obohacovat. Stáří nám nabízí příležitost k citovému, společenskému a duchovnímu růstu. Klíčovou myšlenkou, kterou bych vám chtěla předat, možná nejlépe vystihuje heslo „se vším se dá pracovat“. Ve všech situacích v sobě můžeme objevit psychickou odolnost, která nás jimi bezpečně provede.

Kniha líčí osobní příběhy a zároveň poskytuje rady. Dělím se o své dlouholeté zkušenosti z terapeutické praxe a prostřednictvím rozhovorů a vyprávění zkoumám nejrůznější hlediska žen, jež se ocitly v této životní fázi. Učíme se jedna od druhé. Nebudu vám zde říkat, co máte dělat – spíše se společně zamyslíme nad tím, jakým způsobem o věcech přemýšlet.

Zpovídala jsem ženy z celé země – ženy s různým stupněm vzdělání a s odlišným ekonomickým a kulturním zázemím. Neuvádím zde sice rasovou příslušnost, ale své příběhy se mnou sdílely ženy latinskoamerického, asijského i afroamerického původu, stejně jako indiánky a bělošky. Všechny se od sebe nesmírně lišily, a to jak starostmi, jež je potkaly, tak i způsoby, jimiž se s nimi pokoušely vyrovnat. Některé se zrovna topily v moři smutku, jiné žily velice aktivní život. Všechny však čelily problémům stáří a snažily se být šťastné a užitečné, jak nejlépe uměly.

Až na několik žen, které si přály uvést své pravé jméno, jsem jména v knize změnila. Některé příběhy jsem spojila dohromady a někde jsem změnila detaily, abych ochránila anonymitu těch, jež se mi svěřily. Zmíním příběhy mnoha žen, zaměřím se však především na životy čtyř: Willow, Kestrel, Emmy a Sylvie.

Do knihy jsem zahrnula také své vlastní zážitky a úvahy. Sama sebe znám lépe než kohokoli jiného. Vnímám sama sebe jako typickou starší ženu: jsem představitelka střední třídy a žiji ve středně velkém městě uprostřed Spojených států. V našem městě ve volbách vítězí demokraté, ale ve zbytku státu vedou republikáni. Jsem převážně zdravá, ale věk se na mně již začíná podepisovat. Bývám náladová, sebekritická a často se v sobě zklamu. Mám své mouchy, ale i na smrtelné posteli se budu snažit být lepším člověkem.

Ženy se od sebe mohou velice lišit – pocházejí z různých kultur, mají různou rasu, socioekonomické postavení a sexuální preference, vykonávají různá povolání a žijí v různých regionech. Některé musí plnit roli pečovatelek, zatímco jiné takové povinnosti nemají. Liší se také dostupnost důležitých prostředků, jež nám pomáhají se s obtížemi vyrovnávat. Těmi jsou například rodina, životní partneři, blízké přítelkyně a fungující komunity. Některé ženy se v šedesáti cítí na devadesát, zatímco jiné, jako má pětasedmdesátiletá přítelkyně Debbie z Los Angeles, jsou neustále připraveny na nová dobrodružství. Zakoušíme různé stupně psychické a fyzické bolesti a máme odlišnou míru psychické odolnosti. Některé ženy je téměř nemožné rozveselit, zatímco jiné se naopak smějí až příliš.

Většina z nás se pohybuje někde mezi oběma extrémy. Míváme dobré i špatné dny. Z některých druhů stresu se dokážeme snadno zotavit, zatímco jiné nám působí velké potíže. Všechny však máme společnou cestu.

Neexistuje jediná žena, která by mohla zastupovat nás všechny. Jsme zadané i svobodné, zdravé i nemocné, spokojené i nešťastné. Třicet procent žen mezi šedesáti pěti a šedesáti devíti lety chodí do práce. Jsme zkrátka různé a v této knize představuji jen malý vzorek ze široké škály možností.

První část knihy se zabývá problémy, s nimiž se ve stáří můžeme setkat, včetně osamělosti, ztráty, diskriminace kvůli věku a vzhledu nebo nutnosti pečovat o naše blízké. V druhé části se podíváme na dovednosti, které bychom si měly osvojit, abychom svou cestu úspěšně zvládly. Mezi ně patří například schopnost rozumět sama sobě a svému životnímu příběhu, umět se dobře rozhodovat, zapojit se do života komunity a být vděčná. Zvláštní důraz kladu na význam toho, abychom se cítily užitečné. Spisovatelka Barbara Kingsloverová to vyjádřila nejlépe: „Šťastní lidé jsou jako nástroje, které pro sebe našly dobré využití.“ Třetí část se zabývá dlouholetými láskyplnými vztahy. Všechny potřebujeme žít ve spojení s ostatními, ať už máme rodinu, či nikoli. Náš růst závisí na komunikaci s ostatními a izolace je nejrychlejší cestou k zakrnění. Čtvrtá část knihy zkoumá výhody našeho věku, jako je například autentičnost, schopnost dívat se na svět z širší perspektivy a schopnost zakoušet pocit dokonalého štěstí.

Název knihy jsem zvolila záměrně.[2] Nevybrala jsem si sloveso „plachtit“ nebo „plout“, ale „veslovat“, a to proto, že při veslování se musíme aktivně snažit, abychom se posouvaly kupředu. Na cestě do zimního království plného ledu a sněhu budeme potřebovat pozitivní přístup a správný směr.

Jsem nesmírně vděčná za přítelkyně, s nimiž již třicet let každoročně jezdím tábořit. Všechny jsme chodily do zaměstnání a v průběhu let jsme probíraly práci, šéfy, kolegy i sexuální obtěžování. Některé z nás měly miminka. Mluvily jsme o kojení, prořezávání zoubků a učení na nočník. Stěžovaly jsme si na manžely. Později přišel na řadu školský systém a vzdorovití puberťáci. Oplakaly jsme odchod dětí na vysokou školu. Společně jsme prošly protivným obdobím menopauzy a některé z našich výletů nebyly zrovna příjemné. Pomáhaly jsme si, když nám umírali rodiče. Teď je největším tématem stárnutí nás samotných.

Naše skupinka strávila mnohé dny a noci na řece Platte. Platte je mělká, klikatá řeka, která se vine Nebraskou, a říká se o ní, že je „kilometr široká a centimetr hluboká“. Mělká však není pořád. Na jaře ji posílí tající sníh z hor, bublá, burácí a je plná zbytků ledových ker. Když v létě hodně zaprší, může se změnit v blátivé koupaliště.

Když si představuji naši cestu stářím, vidím rozesmáté kamarádky plující po řece Platte. Každý den přináší překvapení, nebezpečí i dostatek příležitostí, jak otestovat vlastní odvahu, inteligenci a odhodlání. Setkáme se s mělčinami a překážkami, stejně jako s květy bezinek, úchvatnými západy slunce a kejháním divokých hus.

S přítelkyněmi jsme za ta léta objevily spoustu prázdných, zpustlých míst. Vždy, když se ztratíme nebo se něco pokazí, připomene jedna z nás ostatním, abychom pamatovaly na první přikázání divočiny: hlavně nepanikařit.

Tohle pravidlo je dobré mít na paměti i během putování po řece času. Když dokážeme být bdělé, uchovat si jasnou mysl a moudře pracovat se svými emocemi, čeká nás velmi radostné období. Pokud jsme se na cestu dobře připravily a sbalily, pokud máme dobré mapy a průvodce, můžeme nakonec přesáhnout samy sebe.

1 Alice Paulová bojovala za volební právo žen. Tillie Olsenová byla spisovatelka a zajímala se především o problémy žen a chudých. Grace Lee Boggsová, filozofka a feministka, se rovněž zastávala znevýhodněných vrstev obyvatelstva, pozn. překl.

2 Pozn, red.: Do češtiny jsme se rozhodli v názvu použít slovo plují, aby český název měl dobrý rytmus. Uvědomujeme si ale, že veslování je aktivnější činnost, lidé při ní mají větší kontrolu nad lodí a mohou toho více ovlivnit. Zároveň ale na ten pomyslný sever, ať už u toho pádlujeme, veslujeme, nebo se necháme unášet proudem, stejně všichni po toku času samovolně plujeme.

ČÁST I:
NÁSTRAHY CESTY

Kapitola 1
Nový úsek řeky

„Problém je, že stáří není zajímavé, dokud člověk sám nezestárne. V zemi stáří se mluví jazykem, kterému nerozumí ani mladí,
ani lidé středního věku.“

May Sartonová

„Smyslem života je koneckonců žít ho, co nejvíce si ho vychutnat a nadšeně a beze strachu sahat po nových a bohatších zkušenostech.“

Eleanor Rooseveltová

V životě prožijeme mnohé životy. Pocházím z plošiny Ozark v Missouri a narodila jsem se v roce 1947 rodičům, kteří se právě vrátili domů z druhé světové války, kde sloužili u námořnictva. Patřím tedy do generace baby boomers.[3] Vyrostla jsem v městečku Beaver City ve státě Nebraska, kde moje matka pracovala jako lékařka. Byla jsem nejstarší dítě z početné rodiny. Žili jsme na okraji města, a tak jsem své dny trávila čtením nebo si hrála u říčky Beaver Creek.

V pubertě jsem byla trochu nemotorná a nepříliš společenská. Navštěvovala jsem metodistickou církev, kde jsem se s upřímným srdcem zavázala, že nebudu nikdy pít, mluvit sprostě, kouřit nebo provozovat sexuální styk mimo manželství. Na červeném gramofonu jsem si přehrávala muzikály z Broadwaye, jako byl Camelot, South Pacific nebo Flower Drum Song. Později na střední škole jsem poslouchala Davea Brubecka a Stana Getze a snila o dni, kdy konečně opustím Středozápad.

Po střední škole jsem nastoupila na Kalifornskou univerzitu v Berkeley. V té době byla tato škola baštou svobody a ohniskem objevů všeho druhu. Můj bratr žil v San Franciscu. Chodili jsme na skupinu Grateful Dead a Janis Joplin do Golden Gate Parku a do klubů, jako byly Fillmore a Avalon. Studovala jsem tarot, astrologii a súfismus a vyráběla jsem domácí granolu a jogurt. Než jsem dostudovala, stihla jsem porušit všechny své metodistické závazky.

Od té doby jsem žila mnoho životů, všechny v Nebrasce. Byla jsem studentkou psychologie, matkou malých dětí a manželkou psychologa a hudebníka Jima. Pracovala jsem jako terapeutka, spisovatelka i řečnice. Posledních sedmnáct let jsem také babičkou a užívám si privilegia, že všech mých pět vnoučat žije poblíž.

Všechny tyto životy spojuje určitá kontinuita. Vždycky jsem chtěla mít kolem sebe rodinu a blízké přátele, přírodu, chodit na dlouhé procházky, plavat a dívat se na oblohu. Od mládí jsem nacházela útěchu v knihách a vždy jsem ráda pečovala o lidi i zvířata.

Je tu však také diskontinuita. Stěží si dokážu vybavit dívku, které kdysi patřilo krajkové holčičí pyžamo, která tančila twist, před spaním četla bibli v bílé kožené vazbě a poslouchala rádio KOMA. Mladá psycholožka, která dala dohromady 200 dolarů, aby si koupila kostkovaný oblek, když šla svědčit k soudu, je mi také velice vzdálená. Jako by se tyto rané zkušenosti staly někomu jinému.

Mnohé z nás byly v padesátých letech dětmi, dospívaly v letech šedesátých a na vysokou šly během války ve Vietnamu. Teď jsme vstoupily do nového století a nové životní fáze. Uvědomujeme si, jak křehké všechno je, a to včetně nás samotných.

Jedinou konstantou ve vesmíru je změna. Jediné, co dokážeme v našich životech předpovědět, je jejich nepředvídatelnost. V této životní fázi nás budou sužovat vnitřní i vnější krize.

Když přecházíme do nového životního období a naše identita se mění, jednou z největších výzev je najít nový cíl a smysl života. To zní sice jednoduše, ale snadné to není. Jak poznamenal můj bratr, lékař, který ze zdravotních důvodů odešel do důchodu: „Nemůžeš prostě jít ven a koupit si kilo smyslu.“ John má pravdu. Smysl života sami tvoříme, když se rozhodujeme, co budeme dělat, jak budeme pomáhat a jaké příběhy budeme sami sobě vyprávět.

Samozřejmě nemusíme být takto cílevědomé každý den. Někdy se můžeme oddávat spánku, setkávání s přáteli nebo sledování filmů. Vše je otázkou rovnováhy a protikladů. Nejlepší je naučit se zároveň pracovat i odpočívat.

V určitém smyslu máme my ženy větší štěstí než muži, protože se v životě držíme svých známých rolí. Nadále pracujeme v domácnosti, staráme se o rodinu a setkáváme se s přáteli. A mnohé z nás zažívají něco, co Margaret Meadová nazvala „PME“ – postmenopauzální elán. Abychom se však s výzvami této životní fáze vypořádaly, musíme si osvojit nové návyky. Nikdy není pozdě. Vlastně se jim jako mladé ani učit nemůžeme.

Během stárnutí se naše těla i vztahy mění a tempo změny se neustále zrychluje. V sedmdesáti už nefungujeme jako v padesáti. Potřebujeme svěží vize, lepší schopnost navigace a nový způsob, jak formulovat a vnímat své zkušenosti. Co fungovalo včera, už zítra nebude stačit.

Změna může být postupná, ale naše prozření přichází prudce. Pro Avu bylo rozhodujícím momentem, když si kupovala lístek do Institutu umění v Chicagu. Mladý muž u přepážky se jí zeptal, jestli chce slevu pro seniory. To nebyla reakce, na kterou byla Ava od mužů zvyklá. Jako vnadná bruneta se jim vždy líbila. Jak ji mohl tento mladík považovat za důchodkyni?

Samozřejmě věděla, že je jí pětašedesát. Zároveň se však považovala za třicátnici. Její manžel a všichni muži, které znala, se k ní tak chovali. Jen cizí lidé a nově příchozí nedokázali Avu vidět jako třicetiletou. Nestýskalo se jí sice po drzém hvízdání, když šla po ulici, ale ticho si vykládala tak, že už nebyla pro muže atraktivní. To bolelo.

Mladíkova poznámka ji srazila na kolena. Položila si ruku na srdce a počkala, až se jí vrátí dech. Potom řekla, že slevu chce.

Ava je inteligentní žena, která ví, že v životě jsou důležitější věci než sexualita a krása, ale přesto – tyto věci byly vždy důležitou součástí její identity. Když vidí, jak se její přitažlivost vytrácí, připadá si bezradně. „Nemůžu se smířit s tím, že bych byla obyčejná a zapomenutelná. To prostě nejsem já,“ řekla mi.

Vývojová perspektiva nám v šedesáti a sedmdesáti umožňuje získat nečekanou otevřenost srdce a mysli. Když nebudeme věřit ve svůj potenciál k růstu, nebudeme k němu ani mít motivaci. Pokud si však osvojíme přístup, že talent a schopnosti mohou být rozvíjeny, každé místo se pro nás stane školou a každý člověk učitelem. Výzvy a radosti této fáze jsou katalytické. Můžeme se radovat z lásky ve tvářích našich přátel, z deště a zpěvu skřivanů, a to i když zrovna budeme na cestě z pohřbu nebo nás bude trápit artritida.

Psychická odolnost není vrozená vlastnost a můžeme si ji osvojit úplně stejně, jako se učíme vařit, řídit auto nebo cvičit jógu. Růst však nepřichází sám od sebe. Některé ženy zůstávají uzavřené ve svých malých já, která si hýčkají pod přikrývkami známých, ale zastaralých představ. Jiné časem emočně zchřadnou a s životními ranami se vypořádávají tak, že se izolují a stáhnou do sebe.

Rakouská spisovatelka Marie von Ebner-Eschenbachová napsala: „Stářím se člověk buď promění, nebo zkostnatí.“ Všechny známe nějakou ženu, která si neustále stěžuje, mluví jen sama o sobě, je kritická k ostatním a není schopna sebereflexe. Někdy jsme těmi ženami i my samy. Jsme mrzuté, melancholické a bez nápadu. Prohráváme bitvu se svou chutí k jídlu a se svými nutkáními. Nikdy však není pozdě to změnit.

Naše morální představivost může růst. Tato zvýšená schopnost empatie vychází z našeho vlastního utrpení a z utrpení, jehož jsme byly svědkyněmi. Bolest nás táhne hlouběji a činí nás laskavějšími. A také odolnějšími. Můžeme se naučit obstát i v tom nejdivočejším proudu. Můžeme se stát ztělesněním odvahy, a to nemyslím pouze teoreticky. Viděla jsem, jak se to stalo mým klientkám, přítelkyním i rodinným příslušnicím.

Když jsem vydala knihu Ofélie podruhé (Reviving Ophelia), byla má dcera na střední škole a jako terapeutka jsem se setkávala se samými mladými dívkami, které trpěly nejrůznějším stupněm bolesti, hněvu a vzpoury. Chtěla jsem zkoumat kulturní výzvy, které na dívky v této vývojové fázi číhají. Nyní je mé dceři čtyřicet a v pubertě jsou mé vnučky. Jako žena s šedinami teď stojím před kulturními výzvami svého vlastního věku.

Stejně jako mladé dívky nemohou navždy spočívat v děloze rodiny, my starší ženy nemůžeme být stále chráněny bezpečím mládí a zdraví a být součástí běžného chodu života. Jak teenageři, tak staří dospělí si pro sebe musí vytvořit místo ve společnosti a najít nové cíle a povinnosti. Musí se vyrovnat s radikálně se měnícím tělem a novým souborem očekávání a kulturních stereotypů.

Když jsem své dospívající vnučce Kate vyprávěla o této knize, zdůraznila jsem, že každé období v životě je těžké. Když se sama ohlédnu do minulosti, desetiletí za desetiletím, nenajdu období, které by se obešlo bez trápení.

Kate i já teď obě čelíme výzvám. Já mám zdravotní potíže a často chodím na pohřby přátel. Kate právě začíná střední školu poté, co byla vzdělávána formou domácí výuky, a musí se setkávat s učiteli a studenty, kteří mají rozdílné názory. Seznamuje se s novými druhy hudby a literatury a dozvídá se nové věci o světě i sama o sobě. Kate je nadšená a vyrovnaná mladá dívka a tuším, že se bude v životě rozhodovat dobře. Nebude to pro ni však snadné. Nikdo v jejím věku to nemá snadné.

Řekla jsem jí, že když jsem byla mladší, bojovala jsem se vztahy mnohem víc než teď. Nevěděla jsem, jak pracovat se svými emocemi a vášněmi. Trápilo mě, jak si najít životního partnera, jak si zvolit kariéru a jak uživit rodinu. Řekla jsem také, že jsem teď šťastnější, než jsem byla, když byly mé děti v pubertě nebo když jsem byla jako spisovatelka nejvíce úspěšná, stále na cestě a neustále ve spěchu, úzkostná a vyčerpaná.

V sedmdesáti jsem sice již usazená a mnohem klidnější, můj život však působí organizovaně a soustředěně pouze při pohledu zpět. Po většinu času jsem byla zmatená a nevěděla, co přijde příště. Často šlo hlavně o štěstí a náhodu. S pomocí informací, které jsem tehdy měla k dispozici, jsem prováděla jedno rozhodnutí za druhým. Výsledek mnohých z nich jsem však nemohla předvídat.

Ve všech životních fázích na nás čeká radost i neštěstí. Osud a okolnosti ovlivní, které období bude pro kterého jednotlivce tím nejtěžším. Celému procesu však vládnou naše záměry a náš přístup. Cesta může být vykoupením, pokud nalezneme způsob, jak růst díky překážkám, s nimiž se v tomto období setkáme. Stejně jako musí mladé dívky nalézt svou Polárku, která jim bude ukazovat cestu, musíme si i my starší zachovat jasnou představu o tom, jakými ženami chceme být.

Náš vývoj je poháněn potřebou přizpůsobit se novým okolnostem. Čas uhání tak rychle, že se náš život ztrácí podobně jako kondenzační stopy za letadlem. Neustále se zapojujeme do procesu reflexe i řešení problémů. Musíme se ptát na věci jako „Když mám teď čas cestovat, kam bych chtěla jet?“, „Má nejlepší přítelkyně se odstěhovala do Arizony – komu mám zavolat, aby se mnou šel do kina?“ a „Jak se svými zády unesu třináctikilový pytel krmení pro ptáky?“

Současně hledáme odpovědi i na mnohem závažnější otázky. Využila jsem dobře svůj čas a nadání? Využívám ho dobře teď? Milovala jsem? Miluji teď? Byla jsem milována? Jsem milována teď? Jaké je mé místo ve vesmíru?

Při hledání odpovědí se můžeme rozhodnout, jaký postoj si zvolíme. Pro mnohé z nás je v této životní fázi klíčová kombinace utrpení a štěstí, která rovněž pohání náš růst. Dá se říci, že žijeme někde v oblasti „nejen – ale i“. Díky utrpení získáváme empatii, zatímco štěstí nám dává energii a naději. Protiklady tohoto životního období z něj dělají portál, z nějž se mohou naše duše rozpínat.

• • •

V sedmdesáti dvou letech je Willow čilá a stylová, má tmavohnědé oči a vlnité kaštanově hnědé vlasy. Je na vrcholku dlouhé a naplňující kariéry v sociálních službách. Je jedinou dcerou ruských přistěhovalců, kteří zemřeli jako šedesátníci – její otec měl mrtvici a matka infarkt.

Willow očekávala, že také zemře někdy v šedesáti. Ironií bylo, že tento strach přispěl k jejímu výbornému zdraví. Nikdy nekouřila, neopíjela se ani nebrala drogy. Jedla vždy zdravě a v přestávkách na oběd cvičila. Vždy se cítila o dvacet let mladší. Její manžel Saul jí stále říká, jak je hezká, a Willow mu to skoro věří.

Dokonce i předtím, než její rodiče zemřeli, si Willow byla hluboce vědoma konečnosti života. Rodiče často mluvili o příbuzných, kteří zahynuli jako děti nebo jako mladí. Mnozí členové rodiny byli zabiti během pogromů a během druhé světové války. Otec jí kdysi řekl, že jedině Židé skutečně chápou posvátnost času.

Péče o sebe však není všemocná. Saul už nemá tolik síly a Willow ví, že sama už také nebude moci dlouho pokračovat v řízení neziskovky, v níž pracuje. Správní rada bude chtít mladé vedení. Mít osmdesátiletou ředitelku nevypadá dobře. Mnohé kontakty, které Willow získala, už zemřely nebo odešly do důchodu. Teď dobré kontakty shánějí mladí, kteří mají dost energie pracovat dvanáct hodin denně.

Práce je však to jediné, co Willow zná. Její identita se téměř shoduje s jejím pocitem kompetence. Rodiče dlouhé hodiny pracovali v obchodě s tabákem a očekávali, že Willow bude dělat totéž ve škole. Studovala od úsvitu do půlnoci a na střední škole i na vysoké byla premiantkou.

Od dětství, které prožila v chudé čtvrti, snila Willow o práci s bezdomovci a jinak znevýhodněnými lidmi. Na vysoké škole studovala sociální práci a poté si našla místo v centru pro duševní zdraví. Šéf s ní flirtoval a choval se vůči ní povýšeně, ale klienty měla ráda. Brzy začala vést svůj vlastní program a neměla žádného šéfa, který by ji obtěžoval.

Po vysoké a dvou letech v práci si Willow po mírném nátlaku rodiny konečně vzala svou lásku ze školy. Byl zábavný a ambiciózní, ale chtěl děti a představoval si tradiční rodinný život. Když začal vydělávat, očekával, že Willow otěhotní a přestane pracovat. To Willow nechtěla, a tak se po dvou letech manželství rozvedli.

O mnoho let později se seznámila se Saulem v jeho antikvariátě. Měli společnou lásku k ruské literatuře a historii. Po dvou letech hovorů o knihách ji Saul pozval na rande. Vzali se jako padesátníci. Saul byl mnohem nezávislejší než Willowin první manžel. Byl to vzdělaný gentleman. Tentokrát dala Willow jasně najevo, že je pro ni práce na prvním místě.

Se svým současným životem je nanejvýš spokojená. Se Saulem žijí v dvoupokojovém bytě poblíž Central Parku, který je blízko k její kanceláři a je tak prosvětlený, že připomíná terasu. Willow vyrostla v malém sklepním bytě pod obchodem svých rodičů a luxus pro ni znamená světlo a prostor.

Ráda si obléká svůj nažehlený oblek a chodí do kanceláře ve staré budově na rohu Devadesáté čtvrté ulice. V sedm hodin ráno už většinou sedí za stolem a často zůstává až do sedmé večer. Dveře do kanceláře nechává otevřené a zná jména všech svých klientů, kteří se potýkají s psychickými problémy. Každému zaměstnanci nosí k narozeninám zákusky. Některé z klientů, například Ruby, tanečnici bez domova, nebo Myrona, muže, který si myslí, že je viceprezident, považuje téměř za členy rodiny. Stará se o ně už celá desetiletí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ženy plují na sever.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.