Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jan Kvirenc

Slavné bitvy českých dějin

Vydala Grada Publishing, a. s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 7469. publikaci

Odpovědný redaktor Petr Somogyi
Fotografie na obálce – Maroldovo panoráma, Výstaviště Praha a.s.
Ilustrace Jan Syka
Mapky Jaroslav Kolman
Layout a návrh obálky Anita Ponešová
Sazba Martina Mojzesová
Počet stran 304
První vydání, Praha 2020
Vytisklo Tisk Centrum s.r.o., Moravany u Brna

© Grada Publishing, a.s., 2020

ISBN 978-80-271-1411-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-1410-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-2936-2 (print)

… jak ženich bohyně války,
v brnění se mu směle postavil,
zbraň proti zbrani, paže proti paži,
a zkrotil jeho zdivočelou pýchu.
Zkrátka a dobře, vítězství je naše!

(W. Shakespeare)

Znám hřbitov, nesmírný hřbitov, čtyři hodiny cesty dlouhý, dvě hodiny široký, hřbitov, na němž odpočívají tisíce nebožtíků: synů, bratrů, otců – a jejich hrobů nikdo neosvětluje a na jejich hrobech se nikdo nemodlí. Jsou to zapomenuté hroby padlých… Pole svaté! Svatým jsi proto, že sám nebeský hospodář o tebe se stará. Neboť nad tvými nebožtíky tak záhy svět zavřel paměť svou...

(A. Slovák)

Úvod

A kolem druhé jsme začali bitvu s dvanácti sty jezdci a šesti tisíci pěšími proti nepřátelům, kterých bylo dobře také tolik nebo i více. A bitva trvala od druhé hodiny až přes západ slunce. A na obou stranách byli zabiti skoro všichni oři a několik jiných koní. Byli jsme skoro přemoženi a oř, na kterém jsme seděli, byl také zabit. … A tak milostí Boží jsme obdrželi vítězství nad svými nepřáteli, zajavše osm set jezdců na útěku a pět tisíc pěších pobivše. Tak byl tímto vítězstvím osvobozen hrad San Felice.

Karel IV. se do dějin nezapsal jako proslulý válečník, ale ani on ve Vlastním životopise neodolal, aby se nepochlubil svým prvním bojovým křtem. V severní Itálii si jako šestnáctiletý v roce 1332 pro sebe kromě vítězství vydobyl rovněž rytířské ostruhy. (A po mnoho let zůstal náruživým turnajovým zápasníkem.) Na druhou stranu to byl právě on, kdo se svým otcem Janem Lucemburským, korunou rytířstva, zajistil Českému království mírový život bez hrozby cizích vojsk na domácí půdě.

Pro středověké kronikáře bylo samozřejmostí, že pozemští králové a knížata vděčí za slávu válkám a triumfům – a příliš se na tomto názoru nezměnilo ani později. Vítězství i prohry určovaly osud nejenom svých protagonistů, mnohdy utvářely historii celé země, nemluvě o přímých i nepřímých dopadech války na život ohromného množství lidí.

Právě na to (a také na povětšinou bezejmenné oběti) nechceme zapomenout, nepůjde nám o pouhá vítězná defilé a lesk proslulých vojevůdců. Vždyť každé bojiště je zároveň místem triumfu a tragédie, slávy i pokoření – a obojí k sobě může mít až nečekaně blízko. Znám hřbitov čtyři hodiny cesty dlouhý, dvě široký. Nesmírný hřbitov, na němž odpočívá tisíce nebožtíků. Jejich hrobů nikdo nezdobí a neosvětluje, na jejich hrobech se nikdo nemodlí… Jsou to zapomenuté hroby padlých…, říkal iniciátor památníku bitvy u Slavkova.

Vojenské konflikty – ať už v našich hranicích, nebo v daleké cizině – představují dramatickou osu starších i novějších českých dějin. Tato kniha nabízí v chronologickém pořadí v jedenácti oddílech 44 střetnutí, počínaje bojem Sámovy říše v 7. století až po 19. století a začátek našich moderních dějin (legionářské vítězství u Zborova).

Nesledujeme výhradně průběh bojů a vývoj vojenství, ale též celkové souřadnice a souvislosti s politickým vývojem českých zemí a jejich vládci. Ostatně hned na tři z nich čekala na bitevním poli smrt. Hojně také zaznějí autentická svědectví kronikářů, letopisců či legendistů, především však samotných vojáků a jejich velitelů.

Takový hnus a krása v jednom dni! povzdechne si po krvavém vítězství Shakespearův Macbeth. Možná bude dokonce někomu slovo „slavné“ v titulu naší knihy připadat jako nepatřičné či dvojznačné. Avšak: přece jen nás nenechává chladným vzrušivá výzva kronikáře Čechů z 12. století: Vydejte se spěšně na cestu, již zavřete své spižírny, opusťte hostiny, Mars vás volá do boje, zítra přibudou tisíce a tisíce ozbrojených nepřátel!

Rychlá a snadná orientace je samozřejmostí; kapitoly jsou řazené chronologicky a mají shodnou strukturu – výkladový článek je prokládán úryvky z dobových pramenů a historické literatury. Tři tečky (popřípadě tři tečky v kulaté závorce) vyznačují kratší (resp. delší) vynechávky v originálním textu. Hranaté závorky jsou autorskými vsuvkami: nahrazují a doplňují chybějící či nesrozumitelné části, jsou v nich nezbytné vysvětlivky i opravy. Pokud není výslovně uvedeno jinak, časové rozpětí u panovníků a papežů značí dobu jejich vlády, u ostatních osobností životní data.

V pojmenování zahraničních lokalit dáváme přednost českým názvům. Kvůli snazšímu porozumění jsme přistoupili k nepatrným jazykovým úpravám dobových textů; několik bylo nově přeloženo. Pramenné citace vložené přímo do hlavního textu jsou odlišeny kurzívou.

Koruna Svaté říše římské (10.–11. stol.)

Reliéf na Písečné bráně v Praze

Památník obětem 1. světové války v Chotusicích

I | Zrod střední Evropy

Tito národové, Slované a Antové, nejsou jedním mužem ovládáni, nýbrž odedávna žijí demokraticky, a proto záležitosti i příjemné i obtížné vždy společně se projednávají… Uznávají, že je jediný bůh tvůrce blesku a všeho pán, i obětují mu skot a všeliká obětní zvířata… Bydlí v bídných chýších roztroušeni daleko od sebe…

Nejasné a nepřesné zprávy poněkud pohrdavých byzantských kronikářů stvrzují archeologické poznatky: první Slované obsadili naše území před polovinou 6. století. Nedlouho poté vstoupili jako protivníci avarského kaganátu do zájmové sféry Francké říše. Z ní vyrůstaly základy středověké Evropy; vzápětí se sama stane pro středoevropský Sámův kmenový svaz (Čechové, Moravané, Korutanci…) nepříjemným sousedem. Konflikt vyvrcholil bitvou roku 631 na dosud marně hledaném Wogastisburgu. Přece jen jsme však v minulých desetiletích v luštění záhady lokalizace třídenního konfliktu o notný kus pokročili.

Mapa střední Evropy se dotvářela až kolem zlomu tisíciletí. Torzovité prameny přitom neumožňují podrobnější zastavení u mnoha drobných i velkých střetů, které tento proces zcela jistě doprovázely.

Snad neuškodí připomenout si, že první český historicky doložený kníže Bořivoj vstoupil roku 872 do písemných pramenů právě při bojích s Franky, přesněji s Východofranckou říší. Knížata, jejichž jména jsou Svatoslav, Vítězslav, Heřman, Spytimír, Mojslav, Bořivoj a která se s velkým množstvím lidu pokoušela bouřit, s pomocí boží [Frankové] obrátili na útěk a jiné pobili a jiné zase zranili. Někteří také utonuli v řece Vltavě.

Počátky přemyslovského státu mají úzkou vazbu na stát Moravanů, především pak na dobu jeho největšího rozkvětu za moravského krále Svatopluka. Když Velká Morava zanikla pod náporem nově příchozích maďarských kočovníků (906), rozvíjelo se již středočeské jádro státu Čechů.

Východofrancká říše po začátku 10. století uvolnila – mimo jiné rovněž kvůli ataku ze strany Maďarů – prostor konglomerátu německých vévodství, který se v návaznosti na starověké císařství i korunovaci Karla Velikého (roku 800 v Římě) zásluhou Oty I. v roce 962 proměnil ve Svatou říši římskou.

S tou se pochopitelně musel vyrovnávat i sílící český stát. Za panování Boleslava I. našel trvalé místo ve středoevropském prostoru v podobě, jež se staletími příliš nezměnila – a zahrnula celé Čechy s Moravou. Nám to navíc poskytuje příležitost zastavit se u osoby svatého knížete Čechů, o němž jsou dobové pramenné údaje jinak nadmíru skoupé (Vypráví se o jakýchsi jeho zázracích…). Pokusíme se je prostřednictvím pololegendárního boje (svatého) Václava s kouřimským knížetem poněkud prohloubit.

Impulsy z Čech pomohly v sousedství dotvořit piastovské Polsko (manželkou zakladatele Měška byla česká kněžna Dobrava). Zároveň Boleslavovy aktivity napomohly Otovi zastavit výboje Maďarů (955), což je v konečném důsledku přimělo usadit se. Mapu kontinentu tak vzápětí doplnily arpádovské Uhry. Státy Přemyslovců, Piastovců a Arpádovců kolem roku 1000 tak dotvořily střední Evropu.

DOBOVÉ ROZPRAVY

„Zde chci a káži, abyste mi po římském způsobu vystavěli hradní zeď velmi vysokou dokola.“ (kníže Boleslav I.)

„My ti odříkáme, protože ani neumíme, ani nechceme učinit, co nařizuješ. Hle, raději skláníme své šíje pod tvým mečem než pod nesnesitelným jhem roboty.“ (velmožové)

„Lenochové a líných otců synové! Nejste-li polomuži neb tvorové, kteří nestojí ani za špinavou slupku z hrušky, dokažte skutky svá slova a zkuste, zda je lehčí sklonit šíje pod mečem či pod jhem roboty.“ (Boleslav I.)

Knížecí družiník (jezdec vybavený bodcovými ostruhami, oděný v šupinové zbroji a jednoduché žebrové přilbě) odpovídající zhruba 1. polovině 10. století. Ochrannou zbroj doplňuje okrouhlý štít se středovou železnou puklicí. V detailu výzbroj družiníka: románský sečný meč s polokulovitou hlavicí, válečná sekera, hrot kopí s tzv. křidélky a jiná kónická žebrová přilba opatřená nánosníkem.

VOJENSKÁ TAKTIKA

Základem vojenské síly na území, jímž se kniha zabývá, byla v této době knížecí družina tvořená profesionálními bojovníky, k nimž se v případě ohrožení přidávala vojenská hotovost složená z mužů ze svobodných vrstev obyvatelstva. Archeologické nálezy ostruh z hrobů z dob Velké Moravy i počátků přemyslovského státu dokládají, že minimálně část družiny již tvořili jezdci. Její početnost lze jen přibližně odhadovat, avšak podle některých badatelů můžeme předpokládat, že kolem poloviny 10. století, v době bitvy na Lechu, se mohlo na celém území přemyslovského knížectví jednat až o 7000 zbrojí oděných jezdců.

Wogastisburg | 631

Francká kronika ze 7. století popisuje boj středoevropských Slovanů s vojsky krále Dagoberta I. (629–638/39) celkem přesvědčivě, ale my neznáme místo, kde se tato několikadenní bitva odehrála. Bylo již hledáno na desítkách lokalit od Německa po Maďarsko – a stejně mnohokrát byla tato umístění zavržena jako neprůkazná či zcela falešná. Archeologové se však nevzdávají: je snad konečně vrch Rubín u Podbořan na Žatecku oním záhadným bojištěm? Jistotu získáme těžko, vždyť vlastně o všem kolem tzv. Sámovy říše, včetně hlavního protagonisty, platí, že je tu víc otazníků než prokazatelných odpovědí.

Samo, jeden z největších vůdců a bojovníků onoho věku, Čechům vojenskou zběhlostí svou ku pomoci přispěl. Bylť to muž ovšem výtečného ducha i jaré síly; ale neví se s jistotou ani odkud přišel, ani jaký posléze osud vzal, psal v polovině 19. století František Palacký. Pokročilo od těch časů naše poznání?

• FREDEGAROVA KRONIKA (7. STOLETÍ)

Ve čtyřicátém roce panování Chlotarova [623] shromáždil muž jménem Sámo – původem Frank z kraje senonského – větší počet kupců a odebral se za obchodem do země Slovanů, zvaných Vinidové. Slované se již začali bouřit proti Avarům, zvaným Hunové, a proti jejich králi kaganovi. (…) Synové Hunů, které zplodili s manželkami a dcerami Vinidů, nechtěli již snášet křivdy a útisk, a odmítajíce nadvládu Hunů, začali se … bouřit. Když Vinidové zaútočili vojensky proti Hunům, kupec Sámo … vytáhl s nimi ve vojsku a tam se ukázal v boji s Huny tak prospěšným, že to bylo až hodno podivu, a nesmírné množství z nich bylo mečem Vinidů pobito. Když Vinidové viděli Sámovu schopnost, vyvolí si ho za krále a on jim šťastně kraloval třicet pět let. Za jeho vlády svedli Vinidové mnoho bojů s Huny a díky jeho rozvaze a schopnosti Vinidové Huny vždy přemohou. Sámo měl dvanáct manželek z rodu Vinidů a měl od nich dvaadvacet synů a patnáct dcer…

Problém lokalizace Wogastisburgu je neoddělitelný od stavu poznání toho útvaru, jejž jsme si navykli nazývat Sámovou říší. Se slovem „říše“ ale zacházejme opatrně – evidentně se jedná o předstátní útvar, velký kmenový svaz; když francký kronikář píše o králi Sámovi, jen připodobňuje jeho postavení realitě svého státu. A hned další sporný bod: letmým nahlédnutím do historických map třeba jen posledních desetiletí zjistíte, že i rozsah tohoto kmenového svazu je v jednotlivých zemích, na jejichž území se alespoň částečně nalézal či se jich měl dotýkat (kromě Čech a Německa je to Slovensko, Rakousko, Maďarsko, Polsko), předmětem často velmi protichůdných interpretací.

Vinidové sloužili již odedávna jako befulkové Hunům [Avarům], takže kdykoli Hunové vojensky útočili na některý národ, stáli Hunové s celým svým vojskem před táborem, Vinidové pak bojovali; jestliže nabývali vrchu a vítězili, tu Hunové vyrazili, aby se zmocnili kořisti, jestliže však byli Vinidové přemáháni, opírali se o pomoc Hunů a tak nabývali nových sil. Befulky je Hunové nazývali proto, poněvadž postupovali před Huny, tvoříce v bitvě dvojitý šik. Hunové přicházeli každoročně k Slovanům přezimovat, brali si do lože manželky Slovanů i jejich dcery. – Na scénu vstupuje Sámo ve chvíli, kdy se ukáže být nepostradatelným pro Slovany bojující proti nadvládě kočovných Avarů.

Dnes ovšem víme, že vztahy s těmito Asiaty byly velmi různorodé: od úplné nezávislosti přes spolupráci až k tomu, že část Slovanů (asi v Podunají) si Avaři podrobili. Načasování slovanského odporu na polovinu 20. let pak souviselo s těžkou porážkou a následným oslabením kaganátu při tažení na Konstantinopol.

Tradiční představy o slovanské „holubičí povaze“ nikdo nebere vážně, takový mírumilovný národ by dlouho nepřežil: Nešetřili nikoho ani z hlediska vzrůstu, ani pohlaví… Zabíjeli všechny, bez ohledu na věk, takže celá Thrákie a Ilýrie byla pokryta nepochovanými mrtvolami. Ty, kteří jim přišli do cesty, nezabíjeli ani meči, ani kopími nebo jiným obvyklým způsobem, ale když zatloukli hluboko do země kůly, zašpičatili je a velkou silou na ně nabodávali tyto ubožáky tak, že hrot kůlu vcházel sedací částí a vlastní vahou těla pronikal do vnitřností člověka… Tento barvitý záznam byzantského historika Prokopia k roku 550 nepopisuje řádění Avarů či snad Germánů, ale slovanské tažení na Balkán!

Ještě nikdo takový se nenarodil a neobjevil pod sluncem, který by dokázal naši sílu zlomit. My jsme zvyklí na to, že vládneme cizím krajinám, a ne aby někdo vládl nad naší, vzkázal sebevědomý slovanský náčelník poslovi žádající poddanost avarskému kaganátu (s centrem v Panonii). Vedle toho zejména pohřební nálezy dokládají mírové soužití obou etnik a též vzájemné oboustranné ovlivňování a prolínání jejich kultur.

Také postava „slovanského krále“ Sáma (v latinském textu se pochopitelně píše krátce – tedy Samo, není však jasné, jak se jméno vyslovovalo) je velkou záhadou. To, co o něm napsal kronikář hned v úvodní krátké vsuvce, je to jediné, co víme. Původ jména je nejčastěji vykládán jako keltský; informace, že byl Frankem, chápejme tak, že byl obyvatelem Francké říše (není to etnické určení). Jádrem říše byla právě Galie, keltské území, později romanizované císařským Římem. Galské či galořímské obyvatelstvo se tu zachovalo i po obsazení germánskými Franky.

Neprůkazné je i označení místa Sámova původu – zkomolený údaj z kraje senonského; takové území či místo totiž ve Francké říši neexistovalo. A odtud další úvahy: nejspíš jde o dnešní francouzské město Sens, což se jeví pravděpodobnější než donedávna zvažované belgické Soignies.

Slované tedy snad neměli ve svých řadách opravdu žádného schopného bojovníka a museli čekat na příchod cizího kupce? Kupce, který byl tak zásadně nenahraditelný?! Opravdu tedy jenom kupce? Nebo člověka, který tu mohl mít i jiné poslání? (A to ponecháváme stranou, co mohli Slované galskému obchodníkovi nabídnout – jen pro kožešiny by takovou dlouhou cestu jistě nevážil. Že by měl zájem třeba o otroky?) Nebo byla volba cizince taktickým krokem, který měl vyvážit zájmy všech zainteresovaných kmenů (tedy Moravanů, Čechů a Korutanců), a vyhnout se tak dominanci některého z nich?

Variantě jiného, poněkud „vyššího“ poslání Sáma mezi Slovany by rovněž mohl nasvědčovat obsah vzrušeného rozhovoru s vyslancem krále Dagoberta, jenž měl za úkol vyřešit nepříjemné „pohraniční incidenty“. Zkuste si ho přečíst opravdu pozorně: nemohl být Sámo v Dagobertových službách, neměl původně zajistit klid za východní hranicí jeho říše, vytvořit jakýsi nárazníkový stát? Na druhou stranu, náznaky nejsou zcela přesvědčivé – jsou letmé a hlavně stručné, takže jistotu opět nezískáme.

A ještě jinak: Pokud měl Sicharius situaci skutečně urovnat ku klidu všech zúčastněných (a hlavně svého pána), nepočínal si příliš obratně. Pokud ovšem měl kupříkladu záměrně vyprovokovat větší konflikt, odvedl dobrou práci.

• FREDEGAROVA KRONIKA (7. STOLETÍ)

Tohoto roku [631] Slované, zvaní Vinidové, povraždili v Sámově království francké kupce s četnějším doprovodem a oloupili je o majetek a to byl počátek rozepře mezi Dagobertem a Sámem, králem Slovanů. I vyslal Dagobert k Sámovi vyslance Sicharia se žádostí, aby přikázal poskytnout spravedlivou náhradu za kupce, které jeho lidé povraždili nebo jejichž majetku se protizákonně zmocnili. Protože Sámo nechtěl Sicharia spatřit a nedovoloval mu, aby k němu přišel, oblékl si Sicharius šat, jaký nosí Slované, předstoupil se svým doprovodem před Sáma a oznámil mu všechno, co měl uloženo. Ale jak to bývá znakem pohanství a zpupnosti nešlechetných lidí, Sámo nedal náhradu za nic z toho, čeho se jeho lidé dopustili, a chtěl pouze stanovit soudy pro tyto a jiné spory, které vznikly mezi oběma stranami, aby bylo navzájem uplatněno právo. Sicharius – jako pošetilý vyslanec – pronese potupná slova, která mu nebyla uložena, a hrozby proti Sámovi, že totiž Sámo i lid jeho království jsou Dagobertovi povinni poddanstvím. Sámo, již uražen, odpověděl: „Jako země, kterou máme, patří Dagobertovi, tak i my jsme jeho, pokud jen bude mít v úmyslu zachovávat vůči nám přátelství.“ Sicharius řekl: „Není možné, aby křesťané a sluhové boží mohli uzavřít přátelství se psy.“ Sámo pak na to odvětil: „Jestliže vy jste boží sluhové a my jsme boží psi, tu když vy ustavičně proti němu jednáte, nám je dovoleno trhat vás svými zuby.“ I byl Sicharius vykázán ze Sámova dohledu. Když to Dagobertovi oznámil, Dagobert zpupně poručí vyslat z celého království Austrasijského [východní část říše] vojsko proti Sámovi a Vinidům; tehdy postupuje vojsko ve třech šicích proti Vinidům, ba rovněž i Langobardi, najatí Dagobertem, vytáhli vojensky proti Slovanům. Zatím co se z opačné strany Slované na těchto i na jiných místech připravovali, dosáhlo vojsko Alamanů s vévodou Chrodobertem vítězství v krajině, do níž vkročilo. Rovněž Langobardi dosáhli vítězství a jak Alamani, tak i Langobardi si odvezli velmi značný počet slovanských zajatců. Avšak Austrasijci oblehnou pevnost Wogastisburg, kde zůstal největší oddíl statečných Vinidů, a po tři dny s nimi bojují; je tu mečem pobit velký počet lidí z Dagobertova vojska a potom davše se na útěk zanechají tam všechny stany i věci, které s sebou měli, a navrátí se do svých sídel.

Dagobertovy vojenské přípravy působí vcelku mohutně: taktika několika rozdělených proudů, které mohou na nepřítele tlačit z různých stran a posléze po spojení zasadit rozhodující úder. Zapojeni byli nejen vlastní lidé, král vyjednal i podporu dalších, kteří nebyli pod jeho přímým panstvím (Langobardi).

K předpokládanému spojení všech tří (či podle některých čtyř) vojů nedošlo – zatímco dva byly úspěšné, rozhodující Dagobertův utrpěl zdrcující porážku v „třídenní bitvě“. Tu si představujeme nejspíš jako tři dny opakovaných pokusů o dobytí pevnosti než jako nepřetržitý, soustavný boj. Poté Fredegar jen drobnými zmínkami na dalších místech kroniky doplňuje, že Slované se uhájili natrvalo, navíc se ke spojenectví se Sámem přiklonily další kmeny: Dervan, vévoda národa Srbů, kteří byli z rodu Slovanů a již dávno patřili ke království Franků, přidal se se svými lidmi ke království Sámovu.

S postupem vojsk protisámovské koalice, místy srazu Franků (Mety) a analogií s pozdějšími vojenskými akcemi ve střední Evropě souvisí jednak úvahy o možném umístění bojiště, tak i představa o rozsahu slovanské říše. Vojska se totiž musela utkat s protivníkem někde na okraji. Hlouběji do centra Sámova svazu, jež je nejspíš totožné s moravským prostorem, jistě nepronikla.

Přes dvě století se badatelé snaží Wogastisburg lokalizovat. Hledal se přitom jak doslova na fantaskních místech, tak na lokalitách, které jsou pohledům současné historiografie bližší. Argumentace se opírala nejen o archeologické nálezy a historické analogie, ale i o jazykovědu (výklad názvu pevnosti). Namátkou: Voitsberg ve Štýrsku, Tuhošť u Domažlic, Úhošť u Kadaně, moravský Hostýn, německý Staffelberg či Burk u Forchheimu, dále třeba i severně od Krkonoš a Jeseníků, v lužickosrbském Pomohaní, ve Vídni, Melku, Mikulčicích, Znojmu či v Bratislavě. (Posledně jmenovaná určení vycházejí z chybného položení pevnosti do jádra Sámovy říše.)

Nejsou poslední objevy českých archeologů poukazujících na vrch Rubín u Podbořan (352 m), jihozápadně od Žatce, jen další takovou fikcí? Vždyť nejspíš nikdy nebudeme mít opravdovou jistotu, kde přesně se Wogastisburg nacházel. Nicméně míra pravděpodobnosti správného odhadu je u tohoto strategického vrchu přece jen vyšší než jinde a ještě víc jistí si můžeme být tím, že Rubín náležel mezi pohraniční hradiště Sámova kmenového svazu, jež se aktivně připravovala k obraně před nebezpečím franckého vpádu. Jeden z nejvýchodnějších výběžků Doupovských hor nad osadou Dolánky (místní část Podbořan) je výraznou dominantou kraje, převýšení dosahuje 90 metrů. Lze odtud kontrolovat cesty z Doupovských hor ke Krušnohoří, stejně tak cesty do středních a západních Čech.

Osídlení je tu doložené již v pravěku, nejnovější výzkumy Josefa Bubeníka (80.–90. léta 20. století) se soustředily nejen na slovanské osídlení na vrcholu kopce s hradištěm, ale odhalily též několik pásů opevnění právě ze slovanské doby. Zdejší nálezy předmětů avarského původu jsou v Čechách vůbec nejhojnější, mimo jiné dokládají vazbu na moravská hradiště. Důležitý je především soubor kování opasků a koňských postrojů avarsko-slovanského původu, některé předměty (sekera, hřeben, snad i ostruhy s háčky) zase ukazují nejspíš na západní provenienci. I nejstarší keramika z hradiště se hlásí k přelomu 6. a 7. století.

Vyvolí si ho za krále a on jim šťastně kraloval třicet pět let. Otazníky jsme začali, otazníky i skončeme: Sámo (s četným potomstvem) podle kroniky šťastně vládl 35 let a pak… – Slované ve střední Evropě z písemných pramenů na více než jedno století mizejí. Zanikl kmenový svaz? Pokračoval v nějaké podobě dál? Má existence Sámovy říše třeba jen volný vztah k pozdějšímu utváření moravského státu, s nímž má společné územní jádro?

České školáky možná už mnohokrát napadlo, že nebýt několika desítek řádků v textu jakéhosi franckého kronikáře ze 7. století, ubyla by v jejich dějepisné učebnici jedna kapitola. Přes veškerou torzovitost a neukončenost poznání buďme rádi, že ji tam Fredegar vepsal.

Na mapě je vyznačen předpokládaný rozsah Sámovy říše (včetně Srbska a Korutan); šikmé čáry označují centrum Sámovy říše, tečkovaně je místo protiavarského povstání. Červené šipky značí postup Franků a jejich spojenců r. 631; hlavní sílu představuje Dagobertův voj Austrasijců.

CO SE STALO

• 511

† Chlodvík, zakladatel Francké říše

• 527

byzantský císař Justinián I. hodlá obnovit římskou říši

• 530

první Slované na našem území

• 568

příchod asiatských kočovníků Avarů

• 6./7. stol.

příchod dalších Slovanů

• 600

christianizace v Anglii

• 622

počátek muslimského letopočtu, začíná se formovat Arabská říše

• 623

protiavarské povstání, příchod Sáma a vznik kmenového svazu

• 629

Dagobert I. králem Franků

• 631

bitva u Wogastisburgu

• 639

† Dagobert I.

• 658

† Sámo, Čechy mizí z písemných pramenů

• 680

vznik první bulharské říše

Rubín u Podbořan

Skanzen prvních Slovanů v Březně u Loun

Skanzen v Březně

Kouřim | po 925

Během putování napříč českou historií nemůžeme minout Kouřim. Velkoryse rozložené královské město (doložené roku 1261) si dodnes díky zachovanému opevnění podrželo středověký ráz. Jeho počátky ale sahají do dávnější minulosti, i když Hájkova kronika, spojující vznik Kouřimi s bratrem praotce Čecha, nám spolehlivým průvodcem nebude. Nepřehlédnutelná rulová skála nad městem – „Lechův kámen“ – sice bajku zdánlivě potvrzuje, nás však přivede ke starokouřimskému hradišti, jež zažilo vzrušenou dobu počátků českého přemyslovského státu. Vždyť tady možná bojoval i sám svatý kníže Čechů Václav…

• HÁJKOVA KRONIKA (16. STOLETÍ)

Léta 653, to jest po vjití jich do té [české] krajiny léta devátého, Lech kníže, mladší bratr Čechův, maje velikou čeleď pod svou správou, umínil se osaditi na východ slunce a té vší krajiny bratru svému staršímu postoupiti. Oblíbiv sobě místo jedno, … přátelsky se s nimi rozžehnav, tam se obrátil. Oni pak, ač neradi, jej propustili, snažně jeho prosíce, aby daleko od nich neodcházel proto, jestliže by kdy ruka nepřátelská chtěla jim uškoditi, aby jim jako své rodině pomocníkem byl. A on k nim pověděl: „Bratří milí i všickni přátelé! Třetího dne, dřív než dennice vzejde, vstupte na Zříp [Říp] a já toho času v lese oheň nemírný učiním, a kdež uzříte blesk ohně a dýmu kouření, tu znejte mé osazení.“ A tu hned toho času počal jest města stavěti a velikými valy kázal je osypati a od toho kouření dal jemu jméno Kouřim.

Přestože Hájkovu verzi o vzniku Kouřimi odmítneme jako pohádkovou, pořád tu zůstává mnoho k vidění – mimořádně dobře zachované opevnění města, rozlehlé náměstí s (regotizovaným) kostelem sv. Štěpána s cennými gotickými freskami v kryptě, zvonice s „obrácenými zvony“ či z moderní doby skanzen středočeské vesnice. Hájkova etymologie jména hradu a města není ovšem zas tak od věci: sídliště dostalo název od slovesa „kúřiti sě“ – šlo tedy o kouřící se, dýmající vrch (lesnatý vrch, z něhož vystupují páry). Pojmenování však původně neslo jen návrší jihovýchodně od dnešního města, obtékané Kouřimkou: cestou na ně minete legendární Lechův kámen.

Rázem se octnete na největším opevněném hradišti v Čechách přelomu 9. a 10. století: malé jádro z 1. poloviny 9. století se postupně rozrostlo na tři části, jejichž trojí dřevohlinité opevnění (po požáru na začátku 10. století zčásti i kamenně vyztužené) bylo dlouhé přes 2,5 km. Rozloha areálu činila 44 hektarů! V terénu jsou stále patrné valy vnějšího pásu hradeb (místy i 4 metry vysoké), jež zčásti využily opevnění z pozdní doby kamenné. Akropoli hradiště označuje malá barokní kaplička sv. Víta. Původně zde stála velká halová kůlová stavba o rozměrech 4–6 × 90 metrů, asi shromaždiště družiny nebo kultovní místo, po požáru nahrazené dřevěnými sruby panského dvorce.

Opodál najdete přirozenou zásobárnu vody, jezírko U Libuše, kolem něhož archeologové prozkoumali rozlehlé pohřebiště raně středověké kouřimské elity: ve 150 hrobech bylo pohřbeno 200 osob, často s bohatou knížecí výbavou (stříbrem plátovaný čakan, nákrčník s hadem, zlatem a stříbrem zdobený hrot slavnostního dřevce či kopí, honosné šperky, meče a kování jejich řemení, zlacené ostruhy, zdobená vědra a další).

Možná, že právě někde tady se odehrála příhoda zapsaná prvně legendistou Kristiánem na konci 10. století.

• KRISTIÁNOVA LEGENDA (10. STOLETÍ)

Když bych se pokoušel obsáhnout svým perem všechny zázraky blahoslaveného mučedníka [Václava]…, dříve by se mi světla denního nedostávalo než stránek knihy. Neboť všemohoucí Hospodin … na přímluvu bojovníka a mučedníka svého svatého Václava některé ze žaláře a mnohé z pout vysvobozuje, jiné z pohrom a všelijakých nemocí vytrhuje a soužení i nesnází rozličných a nepřátel viditelných i neviditelných je zbavuje. Také ve válce bojující často Bůh na prosby tohoto světce zázraky a slavnými skutky podporuje a všem, kteří Václava vzývají, pomáhá, jako i jemu samému, dokud žil, nejednou živými a jasnými znameními ku pomoci přispěl. Neboť jeden hrad, zvaný Kouřim, tenkrát ještě počtem lidu mocný, povstal a pokoušel se s knížetem, který v něm žil, postavit se na odpor tomuto světci. Ale když bylo na obou stranách dosti lidí pobito, tu se shodli všichni na tom, aby jen oba vévodové spolu zápasili, a kdo z nich zvítězí, ten že bude vládnout. Když pak vévodové proti sobě postupovali, chtějíce se utkat, ukázal nebeský Bůh kouřimskému vévodovi nebeské vidění, jak totiž svatý Václav má na čele zářící podobu svatého kříže. Jakmile to uviděl, odhodil daleko zbraň, vrhl se mu k nohám a prohlašoval, že nikdo nemůže přemoci toho, komu Bůh takovým znamením pomoc přináší. Když to pověděl, pozvedl ho svatý vévoda, aby mu dal políbení míru, a upevnil pokojně nad ním i nad jeho krajem své panství, uděliv mu moc, aby spravoval ten kraj…

Jestli se příběh opravdu stal, nevíme, důkazy chybějí, snad je to jen autorův dodatek ilustrující světcovy zázračné skutky. Na druhou stranu ale Přemyslovec Kristián tuto událost správně zařadil do období utváření českého státu, před sjednocení země Boleslavem I. (935–72). První Přemyslovci nevládli jako suverénní vládci celému území Čech, ale právě jen nevelkému středočeskému knížectví, čítajícímu zhruba 3000 km^2 s 25 000 obyvateli. Za linií vymezenou novými hrady s kostely („hradská soustava“) dožívala před polovinu 10. století kmenová společenství s knížaty, jež však nebyla – na rozdíl od středočeského jádra – plně suverénními vládci státního typu.

Václav nehodlal na této situaci nic měnit, jak by potvrzovalo i legendistovo řešení: kouřimský kníže (možná Radislav, Radslav) se zavázal respektovat Václava, tomu zase postačilo uznání za vrchního vladaře či reprezentanta Čech: území ponechal ve správě usmířeného protivníka.

• DALIMILOVA KRONIKA (14. STOLETÍ)

Když Radislav, kníže zličský,
viděl, jak je Václav vždycky
povolný, tím povzbuzen,
zpustošit chtěl jeho zem. (…)
Václav s vojskem vytáh z Prahy,
zličské šiky potkal záhy.
Radislav se strachem třás,
když mu Václav poslal vzkaz:
„Ten, kdo po kořisti prahne,
ať sám po své zbrani sáhne
a nekoupe v krvi lid.
My dva budeme se bít.
Kdo vítězství získá sobě,
ať spravuje země obě…“
Radislav je rudý studem,
domů spěchal by teď rád.
Je však pozdě na návrat.
Vyšli před voj. Zvedli zbraně.
Vtom je smířil nečekaně
bůh. Václavu na čele
zlatistý kříž začal plát,
po boku mu andělé
zamávali perutěmi.
Zličan na kolena pad,
před Václavem líbal zemi…

Pro riskantní akci – sjednotit celé Čechy pod bezprostřední přemyslovskou vládu, což předpokládalo likvidaci všech ostatních kmenových i knížecích struktur – se rozhodl až Boleslav I. Jako jinde v Čechách i tady bylo výsledkem tohoto kroku jednak zničení a zánik původního sídla (starohradišťské ostrožny), jednak současné vybudování nového správního přemyslovského centra (na protějším z vrchů nad soutokem Kouřimky a Ždánického potoka). Vzniklo tam hradiště o rozloze 6 ha s knížecím dvorcem a také s kostely sv. Jiří a sv. Klimenta, sjednocení země šlo totiž ruku v ruce s její christianizací (na žádném nepřemyslovském hradišti nebyl do Boleslavovy doby kostel). A právě tato druhá Kouřim na svatojiřské ostrožně (ve 12. století sídlo Děpolticů, vedlejší větve Přemyslovců) byla posléze ve 13. století za Přemysla Otakara II. nahrazena dnešním městem na třetím návrší.

Ze střípků legendistických údajů zároveň vyvstává alespoň torzovitý obraz knížete Václava († 935), jenž nebude předestírat – jak je tomuto žánru vlastní – pouze hlubokou víru a zázračné skutky svatého vladaře. Vždyť i kouřimské události naznačují, že šlo o skutečného panovníka (Uklidnil a upevnil své knížectví). Skutečná povaha a schopnosti knížete tu sice probleskují jen nepatrnými zlomky, právě proto ale působí autenticky.

• KRISTIÁNOVA LEGENDA (10. STOLETÍ)

A maje na sobě velmi drsné roucho žíněné, aby si cudnou čistotu zachoval, a jsa ustavičně oblečen na holém těle v šat vlněný jako mnich, navrchu však zahalen v nejkrásnější šat knížecí, skvěl se před Bohem i před lidmi. … A jestliže se mu někdy stalo, jako knížeti, když mezi zvířaty hodoval, že se večer mimo svůj obyčej hojněji napil, jakmile se druhý den ráno vzbudil, spěchal co nejrychleji do kostela, svléknul nejlepší roucho…, dal je kterémukoli knězi nebo klerikovi, padl mu k nohám a snažně ho prosil, aby se za něho zvlášť pobožně modlil ke Kristu Pánu, aby mu milostivě odpustil hřích minulé noci spáchaný. Výraz tváře měl vznešený, zachovával cudnou zdrženlivost, ačkoliv je to řídká ctnost u mužů ženatých… S mírnými rozmlouval vždy laskavě, nemírné však, tuláky a lidi oddané obžerství a opilství nebo chtějící odpadnout od pravé víry … povolával k sobě, aspoň pod záminkou společného stolování, jestliže jich nemohl jinak dostihnout, a dával je v božské rozhorlenosti mocně bičovat důtkami.

• II. STAROSLOVĚNSKÁ LEGENDA (10./11. STOLETÍ)

Neboť byl kdysi přinucen od svého bratra a svých zemanů, pro zrození synů obcoval s ženou a zplodil s ní syna jménem Zbraslava. I řekl k ní: „Již jsme se mnoho Bohu provinili a nepravost jsme učinili, již toho zanechme, … ty měj mě místo bratra, a já tebe místo sestry.“ A ona na tuto věc přistoupila…, jednou však zhřešila s milým jeho služebníkem. A když to světec sám viděl, řekl: „Proč jsi selhala před Bohem? Tobě bylo lze se vdát nebo nevdat. Ale neopovažte se nyní nikomu, ať je to kdokoli, o tom se zmínit, dokud já si to nerozmyslím.“ A učiniv velikou hostinu, aniž kdo věděl, co zamýšlí, provdal ji za téhož služebníka…

Logickou úvahou dojdeme k tomu, že Václav skutečně nemohl být jen světcem na trůně, vždyť vládl určitě deset let (*po 907, nastoupil nejspíš 924/25): řídil stát, bojoval, soudil. Do líčení toho, jak osvobozoval vězně a odmítal odsuzovat k trestu smrti, se promítla představa o dobrém panovníkovi, za něhož bylo kdysi lépe než teď, po vzniku státu, který přinesl daně, zákony, soudy, šibenice.

I legendista přizná, že kníže družinu svou nejen zbraněmi, ale i nejlepšími šaty opatřoval (Crescente fide z 10. století) či připustí, že se svými lidmi jako správný pán družiny občas hodoval, někdy možná i nadmíru, a o své družiníky se – jak bylo tehdy obvyklé – staral i jinak: nejenže jim zaopatřoval živobytí, oblékal je, odměňoval a trestal, ale třeba též ženil, staral se prostě o ně jako otec o své děti. Tak i dvorská anekdota o jeho konkubíně spolu s dalšími informacemi o Václavově manželství (ač si vroucně přál prožít život neženat) vyznívá přesvědčivě. Ženatý kníže, pán družiny, odvážný bojovník, jak by koneckonců vyplývalo i ze starokouřimských událostí – to je tvář našeho knížete, jakkoli torzovitá a neúplná.

Opatrně však ještě zmiňme, že zatímco se sv. Václavem je prokazatelně spojen vznik pouze jediného kostela (rotundy sv. Víta), jeho bratr Boleslav jich má na svědomí nejspíš dvacet. Okolnosti založení Václavova kostela v roce 929, spojené mimochodem s válečnou akcí, jsou ostatně jednou z mála prokazatelných informací o knížeti. Zprávu nám zanechal saský kronikář Widukind: Jindřich Ptáčník přišel s celým vojskem k Praze, hradu Čechů, a jejich král [Václav] se mu poddal. Vypráví se o jakýchsi jeho zázracích… Byl to ovšem bratr Boleslava, který po dobu svého života zůstal císaři věrný a poslušný. Poté, co král na Čechy uvalil placení tributu, vrátil se do Saska. Legendy stvrzují, že Václav při té příležitosti, že [od Jindřicha] obdržel ostatky, … pojal úmysl vystavět chrám ke cti svatého Víta mučedníka… A když k tomu dal souhlas biskup řezenský, do jehož pravomoci v té době Čechy náležely, zbudoval jej dílem velmi nákladným… Zbytky rotundy jsou dnes v základech Chrámu sv. Víta.

Václav nastoupil svou cestu ke svatosti až posmrtně, určitě vládl jako KNÍŽE Václav, ne jako SVATÝ Václav, jen legendisté potřebovali již jeho předsmrtné osudy ozdobit zázračnými skutky: V čas žní, vstávaje v noci, chodíval potají na pole, požínal pšenici, nosil ji … do domu svého, pak ji mlátil, na mlýnku rozemílal a prosíval mouku. Podobně … spěchával pro vodu…, a když ji domů přinesl a smísil s tou moukou, pékal potom oplatky. Podobně chvátával za nočního ticha s věrným druhem na vinici svou a natrhavše hroznů, … nosili je tajně do jeho komůrky a tam vymačkávali víno… (Crescente fide)

• DALIMILOVA KRONIKA (14. STOLETÍ)

Moudrý však ví dozajista,
o čem svědčí mírná slova,
že pokorná zbožnost čistá
ducha hrdinského chová.
Slávou zbabělců jsou řeči,
zkouškou silných nebezpečí,
o té pravdě nejlíp svědčí
Václavova smělost v seči.

Orientační schéma Kouřimi. Vpravo (u sv. Víta) je Stará Kouřim z 9./10. století; u jezírka Libuše se nacházelo pohřebiště velmožů. Zhruba uprostřed je ostrožna u sv. Jiří a sv. Klimenta (hradiště z 10.–13. století), vlevo nahoře (kolem sv. Štěpána) leží královské město založené Přemyslem Otakarem II. ve 13. století.

CO SE STALO

• 863

na Moravu přicházejí Konstantin a Metoděj

• 871

Svatopluk moravským knížetem, největší rozkvět země

• 872

zmíněn první kníže Čechů Bořivoj

• 882

vznik Kyjevské Rusi

• 885

Svatopluk ovládne Čechy, křest Bořivoje

• 894

† Svatopluk, Čechy spolupracují s Východofranckou říší

• 906

v bojích s Maďary zaniká Velká Morava

• 915

† Spytihněv; „postřižiny“ Vratislavova syna Václava

• 919

saský vévoda Jindřich I. Ptáčník králem německých zemí

• 921

† Vratislav, jeho žena Drahomíra nechá zavraždit vdovu po Bořivojovi Ludmilu

• 925

Václav nechá přenést Ludmiliny ostatky na Pražský hrad

• po 925

kouřimský kníže se podrobí Václavovi

• 929

Václav se podřídí Jindřichu Ptáčníkovi

Lechův kámen

Socha sv. Václava ve Staré Boleslavi od S. Suchardy

Město od Staré Kouřimi

Náměstí se zvonicí a kostelem sv. Štěpána

„Nový hrad“ | 936–950

Žatecká městská památková rezervace vás nezklame, ať se vydáte za historií středověkou, nebo třeba za barokními památkami. Jiné zase přiláká pivovarnická či chmelařská tradice 19. století. Teprve nedávné archeologické výzkumy však objasnily počátky přemyslovského hradiště, rozloženého na strmém ostrohu nad Ohří – na místě, které je totožné s jádrem dnešního města. Jeho vznik je spojen se vzrušující dobou sjednocování českého státu Boleslavem I. „Ukrutným“ (935–72). Nepřehlédnutelné indicie vedou k úvaze, zda právě Žatec nebyl oním novým hradem, kde se roku 950 odehrál střet mezi českým a saským panovníkem.

Spor o vládu nad středočeským státem Přemyslovců, řešený roku 935 staroboleslavskou vraždou, byl i sporem o vladařskou koncepci Boleslava I.: dokončit sjednocení celé země pod přímou vládou svého rodu. Plán to byl ambiciózní a riskantní. Boleslav ale chtěl na šachovnici středoevropské politiky hrát mnohem důležitější roli, než mu umožňovala správa pětadvacetitisícového středočeského regionu, ohraničeného hradskými správními i církevními centry, nalézajícími se ve vzdálenosti cca 30 km od středu země, Pražského hradu. Zárukou úspěchu plánovaných zahraničních výbojů však mohla být jedině armáda čítající ne jako dosud desítky či stovky, ale tisíce bojovníků. A ty mu mohly poskytnout jedině celé Čechy.

Likvidace nepřemyslovských knížectví, do té doby propojených s centrální vládou jen volně, vyplňuje první období Boleslavy vlády; celá odvážná a jistě i brutální akce byla završena nejspíš kolem roku 950, protože tehdy začíná mimočeská expanze. V krátké době zahrne Moravu, Slovensko, Slezsko až ke Krakovu, na východě se dotkne hranic Kyjevské Rusi. Mohutné výboje bez problémů uživí armádu odhadovanou na 3 až 6 tisíc mužů, zvláště sledují-li linii obchodní stezky, která spojuje západ a jih Evropy s východem a Orientem. Kořist, poplatky za ochranu kupců, cla, a obchod nejvýnosnější – s otroky.

Panovník takové „říše“ je dokonce předmětem zájmu arabského chalífy z Pyrenejí, jenž za ním v polovině 60. let vysílá obchodní a diplomatickou misi arabsko--židovského kupce Ibrahima ibn Jakuba. Přinese mimo jiné přesvědčivé svědectví o dosahu Boleslavovy moci, Praze i o vyspělosti zahraničního obchodu. Především pro jeho potřeby byly raženy první české mince, denáry, jež postupně nahradí předmincovní typ platidel (šátečky).

Ostatně povědomí o velikosti Boleslavova vlivu žilo ještě o století později i v německých zemích, jak dokládá pověst o králi Bougovi (tedy Boleslavovi) z konce 11. století: Jedním z tvých předchůdců byl Bougo, pod jehož knížecí vládou sloužili rytířsky nejenom komesové a jiní vynikající urozeností a bohatstvím, nýbrž i vévodové a markrabata. Ten Bougo, přijav vládu a jméno královské, rozšířil svou vládu až po zemi Seringů [střední Asii] a nad jiná knížata stejně mocná slávou vynikal.

• IBRAHIM IBN JAKUB (10. STOLETÍ)

Co se týče země Bújisláwa [Boleslava], tedy její délka od města Frágha [Praha] až k městu Krákúa [Krakov] obnáší cestu tří týdnů. A ona sousedí po délce se zeměmi Turků [Maďarů]. A město Frágha je postaveno z kamene a z vápna. Je nejbohatějším ze zemí [měst] zbožím. Přicházejí sem z města Krákúá Rusové a Slované se zbožím. A přicházejí k nim ze zemí Turků muslimové, Židé a Turci rovněž se zbožím a obchodnickým závažím a vyvážejí od nich otroky, cín, různé druhy kožešin. Jejich země jsou nejlepší ze zemí lidí severu a nejlépe zásobované živobytím. Za jeden kinšár [denár] se u nich prodává tolik pšenice, co vystačí člověku na jeden měsíc, a za jeden kinšár se u nich prodává tolik ječmene, co vystačí pro jednoho koně na 40 nocí, a prodává se u nich za jeden kinšár deset slepic. … V zemi Bújama [Boleslava] se vyrábějí lehké šátečky z velmi jemné tkaniny na způsob síťky, které se k ničemu nehodí. Jejich cena u nich v každou dobu činí 10 šátků za jeden kinšár a pomocí jich kupují a prodávají.

V počátcích panování Boleslavovi přišla vhod nemoc sousedního krále Sasů, Jindřicha Ptáčníka, příznivce Václavova, jehož na podzim roku 935 ochromila mrtvice. V létě roku 936 pak zemřel. Snahu jeho syna Oty I., který chtěl německá vévodství stmelit do příští „říše římské“, provázely nejedny domácí obtíže, takže neměl vždy tolik sil, aby mohl pokořit Václavova nástupce. Ukázalo to již první střetnutí: Boleslav podle všeho porazil oba voje říšského vojska ještě na cizím území, za Krušnými horami, a onen podkrál (subregulus) – v doslovném překladu sousední podkrálíček – byl následně bez obtíží zlikvidován právě jako jeden z těch, kteří se nehodlali podřídit přemyslovskému panství. Bohužel jen s pramalou jistotou se můžeme dohadovat, že sídlil na hradišti u Zabrušan u dnešního Duchcova, případně na Chloumku u Mladé Boleslavi; rozhodně však v severozápadních Čechách. Stal se příběh o jeho porážce předlohou k pověsti o lucké válce?

• WIDUKIND – DĚJINY SASŮ (10. STOLETÍ)

936 Poněvadž se bál sousedního subregula [podkrále] a protože byl [tento velmož] poslušen saské moci, vyhlásil mu Boleslav válku. Subregulus poslal do Saska zprávu se žádostí o posily. Byl tedy vyslán Asik s legií merseburských, silnou skupinou z Hassegau a ještě vojsko Durynků. Ona legie se skládala z lupičů, protože král Jindřich byl sice velmi přísný vůči cizincům, v domácích záležitostech byl však mírný. Když uviděl nějakého lupiče nebo zloděje, jenž byl silný a schopný válčit, nevykonal na něm spravedlivý trest, ale usídlil ho v podhradí Merseburku a poskytl mu zbraně a území. Nesměl sice útočit na spoluobyvatele, proti barbarům si však mohl dovolit loupit, jak chtěl. … Jelikož se Boleslav doslechl o saském vojsku a o tom, že Sasové a Durynkové proti němu táhnou odděleně, rozdělil své druhy, protože byl velmi chytrý, a rozhodl se, že se utká s každou armádou zvlášť. Když Durynkové viděli, že nepřátelé neočekávaně vyrazili proti nim, vyhnuli se nebezpečí útěkem. Asik se Sasy a ostatními pomocnými sbory nikterak neváhal a vyřítil se proti nepřátelům. Větší část z nich přemohl zbraněmi, ostatní zahnal na útěk a vrátil se do tábora jako vítěz. Protože nevěděl o [Boleslavově] vojsku, které pronásledovalo Durynky, s dosaženým vítězstvím zacházel málo obezřetně. Když Boleslav viděl, že je naše vojsko rozptýleno, že jedni olupují zabité, druzí si léčí zranění a další shánějí píci pro koně, spojil své rozprchlé a vracející se vojsko, vyřítil se znenadání proti těm, kteří si připadali po vítězství v bezpečí a nic takového nečekali, a velitele i s celým naším vojskem zničil. Poté zamířil k hradu subregula a při prvním útoku ho dobyl. Místo zůstalo až dodnes opuštěné. Válka pak trvala do čtrnáctého roku královy vlády, od té doby byl [Boleslav] věrným a prospěšným služebníkem.

Přece jen o něco jistější jsme si v případě druhého střetnutí se saským králem. Odehrálo se v létě roku 950, kdy Ota v podhradí Nového hradu vydal 16. července listinu. Po čtrnácti letech soupeření – nevíme o něm vlastně nic, ale jistě to nebyla jedna dlouhá, nepřerušovaná válka – se český kníže Otovi podrobil. (Ostatně již ve 40. letech mu Boleslav nabízel mír a rukojmí.)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slavné bitvy českých dějin.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.