© C. D. Payne, 2019

Translation © Naďa Funioková, 2019

Cover Illustration © C. D. Payne, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-851-7

ISBN MOBI 978-80-7565-852-4

Winifred Goldenové a Jonu Klaneovi s díky

Hlavní postavy

Twispovi

Nick Twisp II.: náš vypravěč.

Nick Twisp: otec Scotta Twispa a Nicka Twispa II. Rovněž otec Miren a Nerey Lurrietových, které zplodil s Sheeni Saundersovou. Rozvedený s Adou Olsonovou. Ženatý s Teresou (Treez) Zweezovou. Otec jejího syna Týdžeje Twispa.

Scott Twisp: syn Nicka Twispa a Ady Olsonové. Bratr Nicka II. Ženatý s Chloe Ptuchaovou. Otec Rentha Twispa.

Jake Twisp: Nickův mladší bratr. Původním jménem Noel Wescott. Ženatý s Lillian Twispovou.

Joan Twispová: Nickova starší sestra.

Tyler Twisp: Joanin syn a Nickův synovec. Miliardář a vlastník fotbalového týmu.

Uma Twispová: psycholožka a manželka Tylera Twispa.

Saundersovi

Sheeni Saundersová: Nickova první dívka. Provdaná za Francouze, posléze rozvedená.

Paul Saunders: Sheeniin starší bratr. Otec Veevy Saundersové.

Connie Saundersová: Paulova první manželka a matka Veevy Saundersové.

Veeva Saundersová: Sheeniina neteř a dlouholetá kamarádka Jakea a Tylera Twispových. Provdaná za spisovatele Desmonda Uptona, který píše pod pseudonymem Miles North.

Další postavy

Trent Preston: bývalý přítel Sheeni Saundersové. Ženatý s Apurvou Joshiovou. Otec Azury Prestonové (matka Violet Barnesová).

Azura (Zee) Prestonová: dcera Trenta Prestona. Rozvedená se Scottem Twispem.

Amalda (Almy) Prestonová: vnučka Trenta Prestona.

Pete Zweez: žonglér a bratr Teresy Zweezové. Ženatý s Azurou Prestonovou.

Valerie (Kal) a Harvey Haseltineovi: sourozenci a kamarádi Nicka II.

Tiara Diamond: herečka a přítelkyně Harveyho Haseltinea.

Cooper Tucker: slepý herec a kamarád Nicka Twispa II.

Frank C. Wyatt: nevlastní bratr Nicka Twispa. Syn Molly Wyattové.

Mary Moranová: bývalá přítelkyně Nicka Twispa. Matka Lauren a Megan.

Lauren Bedrossianová: dcera Mary Moranové a producentka televizního seriálu.

Maya Chanová: herečka a kamarádka Almy Prestonové.

Avery Westonová: kamarádka Nicka Twispa z Terre Haute v Indianě.

Seka Horvatová: kamarádka Nicka Twispa II.

Brenda Blattová: filmová producentka a kamarádka Chloe Ptuchaové.

Kerri Davidsonová: matka Nicka Twispa II.

Esmée Carstannová: kamarádka Valerie Haseltineové.

Levák: Nickův kamarád z dětství a jeho současný kuchař/domácí poskok.

Denny Turnbull: herec a nepřítel Nicka Twispa II.

Hároš DeFalco: kamarád Nicka Twispa z dětství. Otec Lucie (Luco) DeFalcové.

Montel E. Sherman: nastávající nevlastní bratr Nicka Twispa II.

KVĚTEN

PÁTEK, 22. KVĚTNA

Je možný, aby byl Týdžej Twisp, můj mrňavej brácha, něco jako génius? Pokud jo, tak musel svoji inteligenci podědit ze zweezovský strany. Brilantní mozkovna není zrovna markantním rysem twispovský DNA. Včera večer při slavnostním vyřazení maturantů mýho ročníku dělal náš společnej synovec Renth takovej bugr, že jeho máma Chloe vyvlekla toho uřvánka z auly ven.

Nato se ke mně Týdžej obrátí a povídá: „Ten Renth je ale děsný kokot.“

„Cože?“ zeptal sem se užasle. „Chobot?“

„Ne, kokot, ty chobote,“ odvětil.

Je normální, aby takhle mluvil desetiměsíční harant?

Renth je o šest měsíců starší než Týdžej a může se pochlubit slovní zásobou o zhruba pěti položkách. Zatímco jeho prťavej strejda mluví v celejch větách.

Teda, pokud se tomu dá říkat mluvení. Zní to jako špatná imitace Mickey Mouse okořeněná kapkou švitoření ptáčka Tweetyho. A já sem podle všeho jedinej, kdo mu rozumí. Jeho rodiče sou marný, považujou jeho proslovy akorát za nějaký nesmyslný blábolení.

Minulej tejden Týdžej prohodil: „Jak to, že je táta tak smutný? On mě nemá rád?“

Vysvětlil sem mu, že tatíkovi před časem umřela bejvalka a on se s tím nějak furt nedokáže srovnat. (Ke značný nelibosti Treez, jeho sličný mladý ženušky.) Navíc sem ho upozornil, že mě má tatík daleko radši, protože – mimo jiný – si nekadím do gatí.

Týdžej se nad tím zamyslí a povídá: „Tvoje smůla. Je to náhodou ohromně pohodlné.“

Takže on je nejen génius, navíc je to požitkář a možná malej geniální zloduch.

Když už je řeč o mrňatech, teta mý holky Almy Prestonový porodila svýho napůl rumunskýho sviště. Dali mu méno Zazu Zweezová. A druhým ménem je Michelle po bývalý První dámě. Už ode dne svýho zrození je nesrovnatelně roztomilejší než Týdžej, ale úplně stejnej smraďoch. Almy ji občas hlídá, tak tam za ní chodím a dopřáváme si trochu toho mazlení na Azuřině a Petově gauči. Bohužel se to neděje zdaleka tak často, jak by se mi líbilo. Pete Zweez je žonglér a brácha mojí macechy Treez.

Už sem se zmínil, že sem odmaturoval? Jo, Santamonická střední je se mnou definitivně hotová. Právě sem dosáhl stejný úrovně vzdělání jako tatík, brácha Scott a strejda Jake. Teoreticky sem svobodnej a už nikdy bych nemusel usednout do žádný nudný učebny, akorát že sem se od podzimu přihlásil na vejšku.

A kam že se to chystám nastoupit?

Předně, měli byste vědět, že Almy se dostala na Juilliard. Jelikož nejsem masochista tělem i duší, tak sem si na tu snobskou, nabubřelou a exkluzivní školu ani nepodal přihlášku. Zkusil sem jiný vejšky v okolí New Yorku a vzali mě na… Rutgers. No řekněte, není to snad sen každýho kluka jít studovat vejšku v Newarku ve státě New Jersey? V propagačních materiálech se tvrdí, že Manhattan je odtama jenom třicet minut cesty vlakem. To spíš dvě hodiny i s cestou na nádr a z nádru, teda za předpokladu, že mě vůbec pustí k Almy na koleje. Kolumbijská univerzita by byla značka ideál, ale tam se mý přihlášce vysmáli. Stejně tak na Newyorský.

No dobře, neměl sem zrovna nejexkluzivnější prospěch a mý výsledky v přijímacích testech SAT taky nepřepisovaly historický tabulky, stejně ale člověk tak nějak předpokládá, že moje vzkvétající herecká kariéra (k tomu později) by mohla aspoň na někoho udělat dojem.

O něco delší jízda vlakem z Newarku by mě dostala do New Havenu, kde bych moh navštívit svoji kámošku Valerii „Kal“ Haseltineovou. Povolili jí, aby nástup na Yale o rok odložila, ale nakonec se v lednu rozhodla, že tam přece jenom odjede a dá tý univerzitě šanci. Od tý doby sem o ní skoro neslyšel. Její brácha říkal, že už se má každým dnem vrátit. Hezoun Harv bude od letošního podzimu studovat inženýrskej obor na prestižní Harvey Mudd College. Místní trapáci mu udělili plný stipendium, i když to nejspíš přiklepnou každýmu, kdo se náhodou jmenuje Harvey.

Já žádný stýpko nevyfasoval. Rutger je státní škola, ale jelikož sem občanem jinýho státu, napařili mi pěkně tučný školný. Tatík bude muset každej rok vyklopit víc jak čtyřicet táců, aby mě v tom newarským exilu udržel.

Dostal sem se i na UCLA, Kalifornskou univerzitu v Los Angeles, o který tatík tvrdí, že by to byla první volba pro každýho, kdo „nemá v hlavě nasráno“. Moh bych do školy jezdit na kole, teda pokud bych byl ochotnej hynout touhou pět tisíc kiláků daleko od Almy. Taky by mi počínaje listopadem neomrzala prdel. A neriskoval bych, že mi zůstane ten protivnej newjerseyjskej přízvuk.

Tady se nám to ale krapet komplikuje: aby Almyini rodičové souhlasili, že půjde na Juilliard, musela je napřed přesvědčit, že já budu navštěvovat UCLA. Nemají tucha, že mě přijali i na Rutgers. Takže sem teď přihlášenej na obou školách. Jelikož už je nám osmnáct, mohli bysme tuhle frašku jednoduše ukončit tím, že se vezmem, jenže Almy tvrdí, že z toho úplně křičí CH.B.P. (chudá bílá pakáž) – ne že by si teda zrovna ji s jejím etnickým původem někdo spletl s běloškou.

Všecko je to děsně deprimující. Usilovně se snažím nemyslet na nic, co jakkoli souvisí s mejma vzdělávacíma plánama do budoucna.

Nalijme si čistýho vína: vejška a Twispové, to fakt nejde dohromady. Jasně, můj zazobanej bratránek Tyler chodil na Jihokalifornskou univerzitu, ale většinu času tam stejně trávil na fotbalovým hřišti coby záložník jejich fotbalovýho týmu, případně v betli s nepřebernou řádkou spolužaček. U mě není pravděpodobný ani jedno.

Co má vůbec člověk dělat s maturitním vysvědčením? Zarámovat a pověsit ho na zeď? Nechat si ho někde po ruce, aby se s ním v budoucnu vytasil při pracovních pohovorech? Nebo ho pohřbít do časový kapsle na dvorku za domem?

SOBOTA, 23. KVĚTNA

Můj předchozí prudkej vzrůst se zřejmě definitivně zasekl. Už několik měsíců se držím půl cenťáku pod metrem osmdesát. Postupně sem nabral na stále bezsádelnatejch jednašedesát kilo. Neobjevily se ani žádný viditelný svaly, což je možná ten důvod, proč mi dal Scott jako dárek k matuře sadu činek. Půldruhakilovej kotouč už používám na stole jako těžítko.

Dneska ráno mi u snídaně věnovali tatík s Treez švýcarský zlatý hodinky – nepochybně vítanej a užitečnej maturitní dar někdy v roce 1965. Tyhle nevyžadujou baterii. Vymakanej švýcarskej hodinovej strojek se natahuje pohybem ruky. Nejspíš budu muset ještě usilovněji praktikovat samohanu, pokud mám ty svoje hodinky udržet v chodu. Další doklad toho, jak se přizpůsobujeme technologii.

Náš domácí slouha Levák mi daroval parádní Bluetooth sluchátka. Později se ještě dostavila naše domácí Connie „Ochechule“ Saundersová s potahama z ovčí kožešiny na sedadla mý Toyoty Matrix. Vrstva měkounkýho luxusu přes tenký polstrování: skvělá zpráva pro můj kostnatej zadek.

Connie nás informovala, že městskej úřad schválil plány na její úžasný Velkosídlo, tudíž se musíme do prvního července vypakovat.

„Co tu chceš postavit?“ zajímal se tatík.

„Pět set čtyřicet metrů čtverečních groteskní nabubřelosti,“ odvětila Connie a posloužila si jedním Levákovým skořicovým bochánkem. „Zhmotnělý sen ruského gangstera, vyhotovený co nejlaciněji.“

„Kdybys měla v plánu něco hezkého, třeba bychom projevili zájem,“ nadhodila Treez, která se zrovna snažila naprat Týdžejovi do pusy lžičku s švestkovým pyré. Ta ženská si říká o problémy.

„Je mi líto, ale z vkusného a kultivovaného bydlení nekouká žádný zisk,“ namítla Connie. „Musela jsem Jimmymu Clarkovi za ten zdevastovaný pozemek vyklopit pořádný balík.“

Sousední parcela se uvolnila poté, co si Conniein zeť Desmond Upton najal pár gangsterů, aby Jimmyho dům vyhodili do luftu, kterážto intrika mu vynesla vyhoštění do Austrálie. Zatím díkybohu nikoho nezatkli, ale z času na čas se tu ukáže požární inspektor, aby mi zabrnkal na nervy. (Celá věc by se z jistýho pohledu dala vyložit tak, že sem Desmonda k tomuto činu tak trochu navedl, čímž by se ze mě stal spolupachatel.)

Mám takovej pocit, že by sebou tatík s Treez měli při pátrání po novým bejváku kapku mrsknout, pokud nás neplánujou všecky nacpat do tý druhý pronajatý mrňavý barabizny naproti přes ulici. I když by se nás tam teď mačkalo o jednoho míň, jelikož naše chůva Otilia se vrátila do Guatemaly, aby pečovala o svoji churavou máti, čímž zlomila srdce Dirkovi, Treezinu bejvalýmu osobnímu trenérovi. Údajně ji přes Skype požádal o ruku. Otilia tu nabídku zvažuje.

Později dorazil ještě strejda Jake a nenápadně mi podstrčil šek na tisíc babek. Vskutku velkorysý gesto, jelikož jeho televizní seroš „Jednosměrná raketa“ to definitivně zabalil. S tatíkem se teď snaží nahazovat náměty na jiný seriály všemožnejm televizním hlavounům, zatím se ale žádnej na háček nechytil. V posledním díle raketa konečně dorazila na Mars. Sotva sestoupila na vyprahlej a nehostinnej povrch planety, rozevřely se obrovský marťanský vrata a raketu vysála jakási neviditelná síla do vymakaný vesmírný brány, což vyvolalo značný zděšení už tak vystresovaných kolonistů. Tím epizoda, řada i celej seroš jednou provždy skončily. To překvapivý finále byl nápad strejdy Jakea.

„Jak pokračuje ten váš film?“ zeptal se.

„Asi dobře,“ odpověděl sem. „Chloe pořád slibuje, že už brzo budou mít hrubej sestřih. Brenda ale možná bude chtít nějaký přetáčky.“

Natáčení jsme dokončili v březnu. Hrál sem harmonikáře s hraničním aspergerovým syndromem, kterej píše songy a zkoumá ve svým kajaku vodní plochy Stocktonu. (Veškerý stocktonský scény se filmovaly v odpudivým Bakersfieldu.) Nalepí se na mě otravná holka, která těžce jede po mým sexy těle. Hvězdou filmu je tlusťoška, která připomíná mladší verzi naší producentky Brendy Blattové. Mám s ní jednu muchlovací scénu, ale nakonec to dá dohromady s mým oplácaným kámošem, taky harmonikářem. Přítelkyně Harveyho Haseltinea Tiara Diamond hraje krásnou nejlepší kámošku tý tlusťošky. Celý to režíroval Roland Pacalac, kterej dělal kameramana tatíkova filmu. Občas propadal maniakálním úletům, ale celkově byla na place sranda. Brenda věčným vtipkováním pomáhala uvolnit atmosféru.

„Pokud potřebujou někoho na vyšperkování scénáře, jsem plně k dispozici,“ nabídnul se ochotně strejda Jake. „Nízkonákladové přetáčky jsou moje specialita.“

„Myslím, že už to vědí,“ řek sem. „Párkrát sem se jim o tom zmínil.“

„Díky, Nicku. Twispové musí držet při sobě. Je to my proti celému světu.“

„Já vím, strejdo Jakeu. Nemáme to snadný jako jistí Prestonovi.“

„S Almy vám to pořád klape?“

„Zatím sme v pohodě. Dneska odpoledne jdu na její maturitní slavnost.“

„Fajn. Tak jí vyřiď moje gratulace a dej jí za mě pusu.“

V tu chvíli sme se stali terčem nejodpornějšího zvuku, co kdy svět slyšel. Švestky v Týdžejově žaludku zapracovaly.

Po obědě sem vyrazil do Beverlyhillský střední na Almyino slavnostní předání maturitního vysvědčení. Pochopitelně sem se nemoh usadit hned vedle ní, jelikož její rodičové mě nenávidí do morku kostí. Obviňujou mě z toho, že sem zničil jejich plány na přesídlení celý tříčlenný roďky do malebnýho Portugalska. Tímto rafinovaným tahem by zlikvidovali dceřinu hereckou kariéru a současně mě jednou provždy vypudili z jejího života. Z jejich pohledu dvojitá výhra. Tudíž mě teď přehlížejí jako širý rodný lány a snaží se předstírat, že neexistuju. Což vyvolává značný napětí, pokud se ocitneme ve stejný budově. Pozdravil sem se ale s Almyinými prarodiči Trentem a Apurvou a pak sem si šel sednout za Almyinou kámoškou Sashou.

Vzorná studentka Almy absolvovala jako druhá z ročníku. Jedničkou byl vysokej, udělanej boreček ménem Bosavern Penlez. Oba pronesli projev, ten Almyin byl o něco míň nudnej než Bosavernův.

„Bosieho přijali na Kolumbijskou,“ pošeptala mi Sasha do monotónního drmolení proslovů. „Nehlásil ses tam náhodou taky?“

„Možná,“ odpověděl sem. „Už si to přesně nevybavuju.“

„Almy se zmínila, že tě tam odmítli. Bosieho vzali přednostně. Musel ovšem řešit těžké dilema, když se rozhodoval mezi Kolumbijskou a Princetonem. I na Stanfordu po něm byli celí lační. Jeho táta je velký zvíře u Paramountu. Pilotuje vlastní letadlo.“

„Proč mi to všecko vykládáš, Sasho? To s ním chodíš nebo co?“

„Kdo, já? Kéžby. Já nejsem ta šťastná, o kterou projevuje zájem.“

„A kdo to teda je?“

„To bych radši neříkala. Jistí lidé by se na mě mohli naštvat.“

„On jede po Almy?“

„Hele, ode mě jsi to neslyšel.“

„A ona ten jeho zájem nějak opětuje?“

„Bez komentáře.“

Po skončení oficiálního programu sem se viděl s Almy zhruba tak na dvě vteřiny. Měla namířeno na večeři se svejma rodičema a prarodičema. Krátce se na mě usmála a zamávala mi, když opouštěli budovu.

Co může člověk v takový situaci dělat? Pogratuloval sem jí esemeskou a odjel zase domů.

Vzato kolem a kolem, byl to vysloveně báječnej začátek léta.

No, aspoň že v mým auťáku se teď sedí pohodlně. Ty ovečky zemřely pro ušlechtilou věc.

NEDĚLE, 24. KVĚTNA

Almy mi zavolala, zrovna když sem vylezl ze sprchy.

„Bylo od tebe moc milé, že jsi přišel na moji maturitní slavnost,“ řekla. „Mrzí mě, že jsme si nestihli promluvit.“

„Mám pro tebe malej dárek, lásko. Sejdeme se dneska?“

„To bych moc ráda, zlato, ale do města přijeli Mayini rodiče a já slíbila, že jí pomůžu je zabavit.“

Studentka UCLA Maya Chanová hraje Jade Mingovou, jednu z hodnejch holek v amazonovským seriálu „Spřízněni vinou“ a kámošku Jasmine Hopewellový, postavy, kterou představuje Almy. Náš seroš, kterej právě vstupuje do třetí sezóny, vypráví o partě nezvladatelnejch puberťáků, kteří dělají bugr v malým plážovým městečku. Já hraju bejvalýho gaye (a oběť šikany s poškozeným mozkem) Bronsona Flange, kterej se zdráhavě podvoluje milostným výpadům Jade Mingový.

„Aha, no tak to se nedá nic dělat,“ řek sem. „Jak je Maya spokojená s tím svým pidibydlením?“

„Je z něho přímo unešená.“

Maya si za devadesát táců pořídila mrňavej domeček na kolečkách a nastěhovala ho na zadní dvorek svýho baráku ve Westwoodu. Sama bydlí v přívěsu a dům pronajímá Prestonovejm, kteří se mezitím opětovně shledali se svým majetkem – poté co absolvoval okružní jízdu do Portugalska a zase zpátky ve dvanáctimetrovým přepravním kontejneru.

„Nemusel jsi mi k maturitě kupovat vůbec nic, zlato. Líbil se ti můj projev?“

„Byl, ech, přímo dechberoucí. Daleko lepší než ty klišé, co ze sebe soukal Bosavern Penlez. Seš naštvaná, že se umístil líp než ty?“

„Překvapilo mě, že jsem vůbec skončila druhá. Bosie je skutečný génius. Při SAT testech měl dvakrát osm set bodů. A jaké má neuvěřitelné sociální cítění!“

„Jak to, miláčku?“

„Copak tys nečetl ten článek, co o něm vyšel v Timesech? Jednoho dne se jen tak povaloval u jejich domácího bazénu a najednou ho napadlo, že bude pomáhat bezdomovcům. Navrhl skládací vinylový vak, který se nafoukne jako vodní lehátko. Lidi si do něj zalezou a on je chrání před deštěm a současně tvoří měkký polštář na tvrdé zemi. Na GoFundMe vybral na jejich výrobu během jediného dne padesát tisíc dolarů. Rozdal jich po celém světě víc než deset tisíc. Dostal za to oficiální pochvalu a medaili od guvernéra.“

„Vsadím se, že se to ohromně vyjímalo v jeho přihláškách na vejšku. Chodí s někým?“

„Chodil s jednou holkou, která dělala stážistku u starosty, ale myslím, že se rozešli. Proč takový zájem o Bosaverna?“

„Jenom sem tak uvažoval, proč on se na Kolumbijskou dostal, a já ne.“

„Nehledej v tom žádnou logiku, zlato. Harvard a Amherst Bosieho odmítli. Kdo ví, jaké algoritmy členové přijímacích komisí v dnešní době používají?“

„Ty toho o něm víš nějak hodně.“

„Měli jsme dost společných předmětů. A je velký fanda našeho seriálu. Chtěl by ses s ním seznámit?“

„Ehm, myslím, že to si nechám ujít. Sejdem se zítra?“

„Promiň, zlato. To mě má ještě zamluvenou Maya.“

„A co v úterý?“

„Nemůžu, lásko. To začíná ten blázinec. Musíme s Mayou do Manhattan Beach na zkoušku kostýmů. Pojedeš taky?“

„Ne, mě si tam žádají až příští týden. Tak si to hezky užij. Díky za zavolání.“

„Brzo se uvidíme, broučku. Můžeme spolu strávit celé léto.“

Jo, jasně.

Pln zklamání ze svýho milostnýho života sem si zajel do Venice na kafe. A tam, u našeho oblíbenýho stolu na terásce, s tradičním nízkotučným sójovým latté před sebou, seděla oslňující studentka Yale Kal Haseltineová. Aspoň že ona dala najevo radost, že mě vidí, když sem se vedle ní vynořil s obvyklým občerstvením.

„Nickie Twisp a jeho nechutný muffin,“ prohlásila, objala mě a vtiskla mi vlahý polibek na rty. „Některé věci se nikdy nezmění!“

„Trochu jsem povyrostl, krásko. A taky jsem starší a zralejší – což platí jistě i pro tebe. Jaký to je na Yale?“

„Znepokojivě intenzivní. Hned první den, co jsem tam přijela, vypukla krize.“

„Co se stalo, kotě?“

„Přidělili mi spolubydlící, která si neholila nohy. A nejspíš ani další odpudivé tělesné partie. Vzniklou situaci jsem shledala naprosto neúnosnou.“

„Ztropila jsi skandál?“

„Pochopitelně, Nickie. Celá záležitost dospěla až k samotnému děkanovi. Pak mi bylo ovšem sděleno, že už nejsou k dispozici žádné volné pokoje.“

„Takže jsi zůstala s tou chlupaticí?“

„To v žádném případě. Proběhlo pár telefonátů a přestěhovali mě do obytné buňky se třemi kluky.“

„Jaký to bylo?“

„Intenzivní. Všechno to bylo velice intenzivní. Snad nemusím zdůrazňovat, že mě všichni v kampusu znali jako Maskovanou dívku ze ‚Spřízněných vinou‘.Ten zájem a zvědavost na moji osobu byly až přehnané. Připadalo mi, jako by se všechny oči upíraly jen na mě – dnem i nocí.“

„Ale ty jseš přece ráda středem pozornosti.“

„Poučila jsem se, Nickie. Poznala jsem vysokou cenu slávy. Za celý semestr jsem neměla prakticky chvilku klidu. Naštěstí jsem potkala pár elitních studentů Yale – všecky z vyšších ročníků – se kterými jsme si byli ohromně sympatičtí.“

„Spala jsi s těma klukama?“

„Po tom ti vůbec nic není.“

Identita herečky, která vystupovala v roli Maskované dívky, měla zůstat přísně střeženým tajemstvím. Nebyl to příliš realistickej plán. Ačkoli se místní mládež, najatá aby zalidnila scény ve třídách, smluvně zavázala k mlčenlivosti, netrvalo dlouho, než to vyžvanili na sociálních sítích. Maskovaná dívka byla demaskována dřív, než se loni na podzim odvysílala první epizoda nový řady.

„Tak co nového u tebe, Nickie?“

„No, odmaturoval sem.“

„Úžasný úspěch. Předpokládám, že to bylo o fous. Maturitní vysvědčení by se ti mohlo hodit, až budeš shánět nějakou mizerně placenou fachu ve fabrice.“

Za tyhle urážky musela zaplatit dalším polibkem.

„Nezaskočíme ke mně domů, abychom obnovili své přátelství, Nickie? Rodiče jsou přes víkend na sjezdu maloobchodních prodejců potřeb pro zvířata v Las Vegas.“

„Nemůžu, zlato. Víš, že sem Almy slíbil, že jí budu navěky věrný.“

„Slova věrnost a navěky se dají vykládat různě. Tak já například se ti můžu věrně zavázat věčným slibem, že se to nikdy nikdo nedozví. Nebo už tě nepřitahuju?“

„To víš, že jo, miláčku. Ale slib je slib.“

„Nejspíš to děláš s Almy tak často, že jsou tvé potřeby dokonale uspokojeny, a ty tudíž ani nejsi schopen dalšího výkonu.“

„Vlastně to neděláme skoro vůbec. Těžko vydoluju z paměti, kdy jsme spolu měli naposled chvilku soukromí.“

„A to ti tvá věrnost Almy vyhovuje?“

Tak to trefila hřebíček na hlavičku.

„Slibuješ, že to fakt nikomu nevyžvaníš, Kal?“

„Neprozradím to jedinému člověku na téhle planetě, Nickie. Přísahám.“

„Na svou čest studentky Yalu? Ať tě vyhodí, jestli tu přísahu porušíš?“

„Pochopitelně, zlato.“

Takže sme šli k ní domů a opětovně propojili svá těla tím nejtěsnějším způsobem, jaký kdy člověk či kterýkoli živočich vymysleli. Z jakéhosi záhadného důvodu je to pokaždý o něco lepší než minule. Pokaždý o něco láskyplnější. Co je na tom fakt překvapující: ta sobecká, sebestředná, egoistická Kal se mi v posteli odevzdávala naprosto bezvýhradně a úplně. Když sme se pak k sobě v slastným ukojení tiskli, uvědomil sem si, že jsem si ještě s nikým nepřipadal tak blízký. Je možný, že cítila to samé?

Řekl sem jí o tom, jak je Týdžej už v desíti měsících užvaněnej.

„Já na tom byla stejně, Nickie. Rodiče mají pár trapných videí, na kterých zhruba v tomhle věku rozebírám přednosti jednotlivých svých panenek.“

„Chci to vidět!“

„Ha! Leda přes mou mrtvolu.“

„Myslím to vážně, Kal. Skouknem aspoň jedno.“

„Proč?“

„Protože jsi tam určitě neskutečně roztomilá a sladká.“

„No tak dobře, ale pak mi nevyčítej, pokud se začneš dávit tím svým muffinem.“

Jedinej videopřehrávač v domě se nacházel v ložnici jejích rodičů. Usadili sme se nahatý na jejich posteli a Kal vsunula kazetu do přístroje. Spousta scének, jak kolem sebe cáká ve vaně a jak hopsá s holou zadnicí na koberci.

„Dětské porno toho nejhrubšího zrna,“ okomentovala video Kal, která si většinu času zakrývala rukama oči. „Rodiče by měli zatknout. Klidně se vsadím, že ten spratek, co si říká můj bratr, tenkrát zval svoje ujeté mrňavé kámoše na filmová představení.“

„Tu lekci z anatomie jistě ocenili, drahá. Vypadáš tam jako zlatovlasá batolecí bohyně. Vůbec nejsi tak naducaná a odpudivá jako Týdžej ve stejným věku.“

Kal posunula kazetu dopředu ke scéně, kde ji zpovídá její babička. Bylo to jako televizní talk show pro jednoletý mrňata. Vesele žvatlala o svých hračkách, milovaným křečkovi, oblíbených jídlech (sýrový krekry ve tvaru zlatý rybky a rajčata sušená na slunci) a zbožňovaným bráškovi. Tvrdila, že ho hrozně ráda „objímá a pusinkuje“. Tak z tohohle nutkání evidentně vyrostla. Celý roky se mě pokoušela přesvědčit, abych ho kvůli ní odkrágloval.

„To je neuvěřitelný, Kal. Jsi tak malá a už tak skvěle artikuluješ. Tohle bys měla dát rozhodně na YouTube. Svět by oněměl úžasem.“

„Nepochybně. Každopádně, to se nikdy nedozvíme,“ prohlásila a vysunula kazetu z přístroje. „Ještě nikdy jsem to nikomu neukázala. Jenom tobě. Musíš mít nade mnou nějakou záhadnou moc.“

Další nepatrný posun k slůvku na M?

„Teď mi ale něco dlužíš, chlapečku.“

„A co ti jako dlužím?“ zeptal sem se.

„Jsem si jistá, že videokamery dorazily i k vám do vidlákova a tví nuzáčtí rodiče si tě taky párkrát natočili. Chci ty kazety vidět.“

„Moh bych mámu poprosit, ať mi nějakou pošle.“

„To určitě udělej. Myslím to vážně. Ne že na to zapomeneš. Případný zájem o upocený druhý chod?“

„Jako vždycky. Uděláme to přímo tady, v betli tvejch rodičů?“

„To radši ne, úchyle.“

PONDĚLÍ, 25. KVĚTNA (Den památky padlých)

Svátek, kdy vzpomínáme na zesnulý. Takže, kdo z lidí, co znám, zaklepal bačkorama? Můj nevlastní fotřík Leonard Davidson a Sheeni Saundersová. No to je toho. Nemůžu říct, že by mi některej z nich bůhvíjak chyběl. Život jde dál a na mrtvý časem zapomeneme. Teda kromě tatíka, kterej byl celej loňskej rok za pana Těžce zdeprimovanýho, přestože si vzal ženu mladší, hezčí a daleko sympatičtější, než byla Sheeni. Vždyť kolikrát ho ta mrcha podrazila a zmizela mu ze života? Kolikrát mu zabodla do těla krvavej Nůž odmítnutí a ještě s ním zakroutila?

Doufám, že naše vynucený stěhování ho z tý trudnomyslnosti vytrhne. Už s Treez podnikli první kroky. Mají teď doopravdickýho realitního agenta: exmanžela Levákovy holky Candy. Zahlídnul sem jeho vizitku na našem jídelním stole. Candy byla jedenáct let provdaná za chlápka ménem R. Giles Bolten. To představuje slušnou řádku společně strávenejch vášnivejch nocí. Levák vůči němu ovšem žádnou zášť necítí.

Podle Candy je Giles skvělej chlap, umí fakt tvrdě makat, je zkušenej vyjednavač a expert na veškerý aspekty realitního byznysu. Tatík s Treez mu sdělili svý cenový rozmezí a on se teď někde pídí po vhodnejch nemovitostech, který by si mohli prohlídnout. Tohle se odehrálo včera, zatímco sem Almy zahejbal s Kal. Takže sem se ani nedostal k tomu, abych jim předal svý minimální požadavky: vlastní prostornej pokoj (s přilehlou koupelnou) a v garáži místo pro moji káru. Jo, a není náhodou v jižní Kalifornii bazén naprostou nezbytností?

Loni na Den památky padlých sem byl šílenej strachy, protože Almy zmizela z povrchu země. O rok později mě zas trýzní, že si na mě Almy prakticky neudělá čas. Je normální, aby láska tak moc bolela? Je normální, aby člověk trpěl čtyřiadvacet hodin denně nezvladatelnou úzkostí?

ÚTERÝ, 26. KVĚTNA

V surově brzkou ranní hodinu mi zavolala Almyina kámoška Sasha. Ani sem nevěděl, že má moje telefonní číslo.

„Hádej, kde byla Almy včera, Nicku,“ spustila.

„Nemám páru.“

„Na Santa Catalině.“

„Fakt?“

„A hádej, jak se na ten ostrov dostala?“

„Některej božím milosrdenstvím mimořádně obdařenej televizní kazatel přikázal vodám u Long Beach, aby se rozestoupily, a oni přešli suchou nohou?“

„Ne, letěla tam cessnou z Burbanku. A hádej, kdo seděl za kniplem?“

„Charles Lindbergh? Chuck Yeager? John Travolta?“

„Ne, Bosie Penlez.“

„Víš to určitě, Sasho? Tohle ti řekla přímo ona?“

„Kamarádka kamarádky mi to pošeptala. Napadlo mě, že bys to měl vědět.“

„Dík, žes mi prozářila den.“

„To nestojí za řeč. Kdy půjde do kin ten tvůj harmonikářský film?“

„Nemám páru.“

„Tak mi nezapomeň dát vědět.“

„Ehm, můžeš se spolehnout.“

„Chceš, abych tě průběžně informovala o tom, co dělá Almy? Kdybych se náhodou doslechla něco dalšího?“

„Jasně. To bych ocenil, Sasho.“

„Mileráda.“

Tak se mnou se Almy sejít nemůže, ale na letecký výlet s Bosavernem Penlezem si čas najde, jo?

Co to má, kurva, znamenat?

Aspoň se teď nemusím užírat výčitkama svědomí, že sem jí zahnul s Kal. Tý jsem hned poslal esemesku, aby mi zavolala, až bude mít chvilku.

Týdžej seděl ve svý vysoký židličce. Když sem se přišoural na snídani, čerstvě vyrašenejma řezákama přežvykoval bagel.

„Co se děje, Nicku?“ zeptal se. „Vypadáš naštvaně.“

„Dám ti jednu radu, mrňousi. Staň se gayem. Holky za ty trable nestojí.“

„Co se stalo, Nicku?“ zeptala se jeho máti.

„Už zas problémy s Almy,“ odpověděl sem.

„Měl by ses posunout dál,“ prohlásil tatík. „Vykašlat se na ni a začít si nezávazně užívat. Tím ale nemyslím s Valerií Haseltineovou.“

Tomu trapákovi nedochází, že se jeho radama v oblasti randění nikdy řídit nehodlám. A vlastně ani v jinejch oblastech.

„Je to legrační, jak předstíráš, že si povídáš s Týdžejem,“ poznamenala Treez. „Ale já si nepřeju, aby z něho vyrostl gay. Chci mít jednoho dne vnoučata.“

„Ty ti může poskytnout tady tendle,“ řek tatík a ukázal na mě. „A nejspíš ani nebudeš muset dlouho čekat.“

„Jsem si jistá, že Nick se chová zodpovědně,“ odpověděla.

„Babička mě má radši než Rentha,“ přihlásil se o slovo Týdžej.

„To dlouho nevydrží,“ upozornil sem ho. „Renth už umí používat nočník.“

„Jsem ještě moc malý,“ namítl Týdžej.

„Tak to bys měl rychle vyrůst,“ doporučil sem mu a pak změnil téma. „Už se něco rýsuje stran novýho bydlení?“

„Barstow vypadá každým dnem lákavěji,“ odvětil tatík.

Barstow je vyprahlý městečko v poušti, vedle kterýho působí Bakersfield jako kosmopolitní metropole.

Treez nasadila svůj obličej „do Barstowu se postěhujeme leda přes moji mrtvolu“ a utřela Týdžejovi z pusy nějakej sajrajt.

To maj všichni na týhle planetě den na hovno?

O pár hodin později mi brnkla Kal z Manhattan Beach.

„Čau, krásko,“ řek sem. „Jak jde život?“

„Lepší se to každým okamžikem, Nickie. Almy a ostatní vzorné holky tuhle sezónu, co se týče oblečení, těžce ostrouhají. Potvory vítězí na všech frontách! A Maskovaná dívka vyfasuje pár přímo úžasných falešných tetování.“

„To je dobře. Teda pokud sou fakt falešný. Byla by škoda, aby sis devastovala svý dokonalý tělíčko.“

„Ne, to přenechám tobě. Je tu drahoušek Cooper a říká, že se vykašlal na Brownovu univerzitu!“

„Proč?“

„Spolužáci i učitelé byli fajn, ale počasí v Providence je, jak se ukázalo, pro slepce jedna velká zrada. Příliš mnoho sněhu a ledu. Má teď na čele jizvu, protože se ošklivě poranil, když upadl ve sněhové bouři. Poradila jsem mu, aby kvůli tomu podal žalobu. Lauren se ale ta jeho jizva líbí. Prý takhle vypadá Bělouš Fisher ještě nebezpečněji a výhružněji.“

„A jak to teda Cooper hodlá s vejškou vyřešit?“

„Přechází na UCLA. Byli z vyhlídky, že k nim nastoupí, naprosto unešení. A chce, abych následovala jeho příkladu.“

„A uděláš to?“

„Uvažuju o tom. New Haven je nudná díra, zima jako v Arktidě a péřové kabáty jsou odporným zločinem proti módě.“

„Jaká škoda, žes prošvihla éru kožichů. Zahalená v sobolině bys vypadala úchvatně. Je tam Almy?“

„Jo, je. Drbou s Mayou o Laurenině novém prázdninovém stážistovi.“

„Kdo to je?“

„Moc pěkný vysoký kluk s divným jménem. Říkají mu zkráceně Bosie.“

Další špatná zpráva pro Nicka. Kdy tahle noční můra skončí?

Almy vůbec nezavolala.

Tak sem jí taky nezavolal.

STŘEDA, 27. KVĚTNA

Když sem se dneska ráno vyšoural z pokoje, natrefil sem v kuchyni na Almy, která zrovna natírala Týdžejovi bagel máslem.

Ne, nepřivítal sem ji polibkem.

„Kde jsou všichni?“ zeptal sem se.

„Venku, obhlížejí nějaký dům. Levák jel s nima taky, takže si budeš snídani muset obstarat sám.“

„Nemám hlad.“

„Almy mě má radši než Rentha,“ informoval mě Týdžej a pro důraz zabušil pěstičkama do jídelní desky svý židličky.

„Jenom to předstírá, protože nesnáší pohled na uřvaný děcka,“ usadil sem ho. „Proč jsi mi nezavolala?“

„Myslela jsem, že bychom tuhle záležitost měli probrat osobně,“ řekla.

„Jakou záležitost? Ty mi chceš dát kopačky?“

„Ne, přišla jsem ti vysvětlit pár věcí – ne že bych to snad považovala za svou povinnost. Ten výlet na Catalinu jsme si naplánovali už před několika měsíci jako takovou rozlučku pro členy třídní samosprávy.“

Almy byla na Beverlyhillský střední Mikem Pencem (viceprezidentkou) svý třídy.

„Všichni čtyři jsme společně podnikli výšlap do kopců a udělali si polední piknik. Konec příběhu. A s tím, že Bosie získal tu stáž, nemám nic společného. Jeho táta zavolal Laureninu tátovi. Takhle to zkrátka v tomhle městě chodí. To už bys snad měl za tu dobu vědět.“

„Tohle všecko jsi mi mohla říct dopředu.“

„Chystala jsem se k tomu, jenže když ty ses choval při každé zmínce o Bosiem tak paranoidně. Žárlivost umí být ošklivá a dokáže úplně rozleptat vztah – jak jsem se poučila loni v létě během tvé casanovovské fáze.“

„Promiň. Tvoje kámoška Sasha mi řekla, že po tobě Bosie jede.“

„Už dávno se jí líbí, jenže on nemá zájem. A Sasha pak kvůli tomu vyvádí pitomosti. Řekla jsem jí, aby ti přestala vyvolávat.“

„Oběma je nám osmnáct, Almy. Mohli bysme se jednoduše vzít a byl by klid.“

„Já se chci taky oženit s Almy,“ přihlásil se Týdžej.

„Ty si vezmeš Azuřinu dceru Zazu,“ vysvětlil sem mu. „Je to domluvený. Už zaplatili věno.“

„Co je to věno?“ zajímal se.

„Slavnostní předání hromady božích hraček. Ty ale žádný nedostaneš.“

Týdžej, pobouřenej takovou nespravedlností, upustil svůj bagel a ksichtík se mu zkrabatil v předzvěsti pláče. Řek sem mu, aby se choval jako chlap.

„Proč mu vykládáš takové hlouposti?“ zeptala se Almy.

„Baví mě dělat klukovi trochu bordel v hlavě.“

„Mně ho děláš taky,“ přiznala. „Mám takový pocit, že to s tím manželstvím myslíš opravdu vážně.“

„Myslím to smrtelně vážně, lásko. Mám plnou nádrž. Pojeďme dneska do Las Vegas. Můžem vyrazit hned teď!“

„Vezmem s sebou Týdžeje jako svědka?“

„Ne, jeho mámu by klepla pepka. No tak, kotě, popadneme příležitost za pačesy. Jestli mě miluješ, tak si mě ještě dneska vezmi za muže.“

„Miluju tě, Nicku. A právě proto si tě nevezmu.“

Týdžej, kterej se zřejmě cítil ignorován, natáhl ruku a chňapnul Almy za pravý ňadro.

„Hned je vidět, že je ten mrňous Twisp,“ poznamenala a opatrně ze sebe tu upatlanou ručku šmátralku sundala.

„Málokdy si nechá ujít příležitost si máknout,“ připustil sem.

„Předpokládám, že to se naučil od tebe.“

„Zazu mě má radši než Rentha!“ oznámil Týdžej a zabušil pěstičkou o jídelní desku.

„Renth si vezme Almy,“ řek sem. „V době, kdy synovec dospěje, by mohla bejt tak akorát připravená na vdávání.“

„Proč ne,“ prohodila Almy. „Renth je ohromně roztomilý, ale stejně mám nejradši Týdžeje.“

„Tak si hodíme mincí,“ navrhnul sem a vytáhnul z kapsy svejch cargo kraťasů čtvrťák. „Panna, jedem do Vegas, orel, zalezem si ke mně do pokoje.“

„A co uděláme tady s malým Lovcem věna?“ zeptala se Almy.

„Panna, šoupnem ho k sousedům, orel, budem netrpělivě čekat, až se vrátí Treez.“

Padla panna.

Nepřikročili sme ale ani k jedný z možností, jelikož Almy prohlásila, že musí za chvíli jít, protože má domluvenej oběd se svojí máti a s Mayou.

Nicméně, bohové rozhodli. Je to ložený. Almy mi jednoznačně dluží svatební výlet do Las Vegas.

Zmínila se, že se jí líbil můj dárek k maturitě: měkký umělohmotný prasátko, který zachrochtá „Miluju tě“ pokaždý, když na něho zatlačíte nebo ho zmáčknete. Ohromně člověka uklidní a dodá mu sebevědomí. Dobíjí se přes solární panel na hlavě.

Taky se omluvila, že sama pro mě nic nemá, tak sem jí navrhl, že by mohla vybrat nějakej hodně drahej dárek ve Vegas, proslulým to ráji všech nakupujících.

Sex se nekonal, ale stejně sem byl dost vyšťavenej ještě ze včerejška. Teď z toho mám zas výčitky svědomí.

Musím z tatíka vytáhnout, jak donutil Sheeni Saundersovou, aby si ho v patnácti vzala. Bylo za tím jenom to její těhotenství? Nebo použil ještě nějakej jinej fígl?

Večer, když už sem se chystal do betle, mi zavolala Almy.

„A kde budeme žít?“ zeptala se.

„To je snadný. Tohle léto v Manhattan Beach. A pak si pronajmem byt na Manhattanu.“

„Jezdí odtamtud autobus do Newarku?“

„Vlak, miláčku. Je to jenom třicet minut cesty.“

„Celý ten nápad je naprosto šílený.“

„Vůbec ne. Už to tak udělaly miliony a miliony párů před náma.“

„Můj táta by nás vystopoval a zastřelil tě.“

„Jsem ochoten to risknout. Kromě toho, podle mých zkušeností si na mě lidi postupem času zvyknou.“

„To myslíš jako na kožní plíseň?“

„Něco na ten způsob.“

ČTVRTEK, 28. KVĚTNA

Tatík s Treez vypadali u snídaně dost přešle. Evidentně jediný možnosti bydlení, který spadají do jejich „cenovýho rozmezí“, představujou malý přízemní bungalovy nebo stísněný řadový domky v okrajových městských čtvrtích. (Včera navštívili dva, který měly na všech dveřích a oknech bezpečnostní tyče. Jako byste si kupovali vlastní vězení.) Případně fádní družstevní byty s minimální zvukotěsností a vysokýma přidruženýma poplatkama.

„Proč jsou ty poplatky tak děsně vysoký?“ zeptal sem se, i když mě to téma nijak zvlášť nezajímalo.

„Protože byly postavené lacino,“ vysvětlil tatík. „A teď, po pár desítkách let, má vedení družstva najednou na krku obrovský účty za opravy.“

„A jediné, co za ty peníze dostaneš,“ dodala Treez, „jsou dvě malé ložnice, dvě parkovací místa a výtah, který jeden den funguje, a druhý ne.“

„A některý baráky jsou navíc zamořený hmyzem,“ přisadil si tatík.

„Švábi!“ vyjekl sem zděšeně.

Ještě pořád sem traumatizovanej tím švábem, co se mi pokoušel skrz ucho zavrtat do mozku můj první tejden v tomhle božím státě.

„V garáži jednoho družstevního domu jsme viděli ploštici velkou jako krysa,“ upřesnila Treez a otřásla se.

„Proč je bydlení tak drahý?“ zeptal sem se.

„Prostě ekonomika,“ pokrčil tatík rameny. „V L. A. chce žít děsná spousta lidí. Na druhou stranu v Barstow…“

Naštěstí se rozezněl domovní zvonek. Za dveřma stál obtloustlej malej chlápek v drahým obleku.

„Ty nejspíš budeš ten úspěšný maturant,“ řekl a potřásl mi pravicí. „Jsem R. Giles Bolten. Tady božsky voní něco čerstvě vytaženého z trouby!“

„Pojď dál, Gilesi,“ zavolal tatík. „Levák zrovna ukuchtil svoji famózní buchtu s ořechovou náplní.“

„Malý kousek, abych neurazil, bych si teda dal,“ řek Giles a zaujal místo u stolu. Obrovskej flák, kterej před něho Levák naservíroval, se vzpíral veškerým měřitelným kategoriím.

„Co je zač ten kravaťák?“ zajímal se Týdžej.

„Inspektor přes plíny,“ pošeptal sem mu. „Brutálně jsi překročil přidělenou kvótu.“

„On mě za to potrestá?“ otázal se vyplašeně Týdžej.

„Počkej si. Hezký to nebude.“

„Nicku, proč tak strašíš svého brášku?“ napomenula mě Treez.

„To byl jenom takovej fórek. Sněz si bagel, Týdžeji.“

Ten darebák se ale namísto toho zaklonil a mrsknul mi tím bagelem po kebuli.

„Páni, ten kluk má ale slušnou trefu,“ poznamenal Giles, zatímco se ládoval buchtou. „Měli byste ho zajít ukázat k Dodgers.“

„Jak daleko ve Valley budeme hledat dneska?“ informovala se Treez. „Nebo si to namíříme rovnou do vyprahlých hlubin Mohavské pouště?“

„Vlastně mám jednu zajímavou nemovitost v Bel-Air. Prodejce říkal, že tě zná, Nicku.“

„A kdo to má být?“ zeptal se tatík.

„Majitel stavební firmy jménem Frank DeFalco. Dělá domy na speciální zakázku.“

„Snad ne Hároš DeFalco!“ zvolal tatík. „Jak dneska vypadá?“

„Zhruba tvého věku,“ odpověděl Giles. „Italský původ. Výrazný nos.“

„A co tělesný ochlupení?“ zajímal se tatík. „Odstává mu košile od těla nadnášena hustým zrzavým kožichem?“

„Teď už spíš šedivým,“ poznamenal Giles.

„Jakým zázrakem by se mohlo Bel-Air dostat do našeho cenového rozmezí?“ nechápala Treez.

„Ta nemovitost má pár much,“ přiznal Giles. „Ale určitě stojí za to se na ni podívat.“

Jelikož sem stejně neměl nic lepšího na práci, nasedl sem s nima do Gilesova zlatýho Lexusu a jel taky. (Levák zůstal doma, aby hlídal Týdžeje.) Z jakýhosi důvodu jezděj všichni losangeleský realitní agenti v luxusních fárech – stejně jako ti umělečtí. Pokud se snad někdy setkám se svým agentem Zachem, nejspíš si bude vozit prdel v daleko hezčím fáru, než je moje laciná Toyota Matrix.

Bel-Air je nóbl čtvrt v kopcích hned vedle Beverly Hills. Silnice vedoucí k tomu DeFalcovu baráku se vinula pořád vzhůru a v každý zatáčce nabízela úchvatnej výhled. V uších mi pískalo změnou nadmořské výšky. Takovýhle uchopískající bydlení si můžou v L. A. obvykle dovolit jenom doopravdičtí boháči. Nakonec Giles zajel na krátkou příjezdovku před garáží pro tři auťáky.

„Hezká garáž,“ poznamenal tatík. „Kde je ten dům?“

„Dole pod ní,“ oznámil Giles a otevřel dvířka svýho vozu.

Všichni sme vystoupili. Nikde v dohledu žádná tráva, kterou by bylo nutný sekat. Zatím dobrý. Nakoukl sem přes nízkou betonovou zídku a pod sebou uviděl pár set metrů čirýho vzduchu.

„Ono to stojí na kraji útesu!“ vykřikl sem.

„Přesněji se jedná o dvaaosmdesátistupňový svah,“ řek Giles. „Ten pozemek byl na prodej desítky let. Všichni byli přesvědčení, že tady se nic vybudovat nedá.“

„Ale teď je na něm dům,“ poznamenal tatík. „Takže Hároš DeFalco je ten cvok, co ho postavil?“

„DeFalco Construction se specializuje na obtížné stavby,“ vysvětlil Giles. „Jsou vcelku úspěšní. Tohle pro ně byla podle mého názoru největší výzva.“

„Spíš nejstrmější výzva,“ podotkla Treez, když opatrně nakoukla přes zídku. Naskytl se jí stejně panoramatický výhled na vzdálený L. A. jako u Trenta Prestona.

Vedle garáže se nacházely betonový schody, který vedly dolů pod zem. Sestoupili sme po nich s Gilesem v čele ke vstupním dveřím a počkali, až je odemkne. Otevíraly se do vstupní haly s toaletou pro hosty napravo. Po levý straně bylo něco, co vypadalo jako výtah. Za halou se rozkládal rozlehlej obývák spojenej s jídelnou a vlevo boží, na zakázku vyrobená kuchyň. Prosklená stěna naproti na člověka přímo útočila úchvatným výhledem. Dvoje francouzský dveře se otevíraly na terasu s dlouhým sklolaminátovým bazénem na vzdáleným konci. Nebyla v něm ale ani kapka voda.

„Proč je ten bazén suchý?“ zeptal se tatík.

„Je za tím takový smutný příběh,“ odpověděl Giles. „Radši ať vám to vysvětlí sám stavař. Měl by tu být každou chvíli.“

Zatímco Treez obhlížela kuchyň, sestoupil sem po schodišti o patro níž. Tady se nacházela knihovna, dvě místnosti kancelářskýho typu, tělocvična s posilovacíma strojema a hajzlík. Dole pod tím byla hlavní ložnice s luxusní mramorovou koupelnou a dvěma šatnama pro pána a paní domu plus ještě jedna ložnice s vlastní koupelnou. A o další poschodí níž sem našel znovu pokoje a koupelny.

Myslel sem si, že tohle už je nejnižší patro, ale za dveřma se skrývalo ještě jedno schodiště, co vedlo do obří betonový místnosti, jejíž podlaha se z větší části svažovala dolů kromě plochýho plácku v rohu, kde stál kotel ústředního topení a bojler. Usoudil sem, že to bude žalář na mučení zajatců. Za dalšíma dveřma bylo něco, co sem odhadnul na vinnej sklep, nejspíš vyhloubenej do útesu. Vnější dveře se otevíraly na „zadní dvorek“, bezpečně přístupnej leda pro horský kozy a fandy wingsuit létání ve veverkovskejch oblečkách, kteří by případně toužili ze zadního schodiště odstartovat k dalšímu letu.

Zbytek výpravy sem našel v hlavní ložnici. Tatík tam přiblble vtipkoval s udělaným chlápkem v cargo kraťasech a triku, na kterým stálo „DeFalco Contruction. Kde ostatní končí, my začínáme stavět.“

Zajímá vás, jestli měl ten chlápek velkej nos a byl hustě porostlej chlupama? Plachtí orli nad elitou v Bel-Air?

„Tohle je můj syn Nick,“ představil mě tatík.

Yetti ke mně natáhnul pracku a mocně mi potřásl pravicí.

„Rád tě poznávám,“ prohlásil. „Na Twispa je docela vysoký, že, Nicku? Vyskytly se nějaký pochybnosti stran otcovství?“

„Bohužel ne,“ odvětil tatík. „Jeho matka byla vysoká. Ty máš nějaký děti, Hároši?“

„Při posledním sčítání jich bylo pět.“

„Všecky obdařený tím patentovaným DeFalcovským frňákem?“

„Klukům docela sekne. Taky mám dceru zhruba ve věku tohohle mladíka. Měli bychom je dát dohromady.“

„Synátor je momentálně plně vytížený,“ odpověděl tatík. „Tak v čem jsou ty mouchy?“

„Ukážu ti to,“ povzdychl si Hároš. „Pojďte za mnou.“

Odvedl nás dolů do tý žalářní kobky. Za kotlem ústředního topení se v betonu táhlo několik dlouhých prasklin asi dva a půl cenťáku širokých. Byly dost velký, aby jima proudilo denní světlo.

„To je všechno?“ ujišťoval se tatík.

„Pár je jich ještě na druhý straně,“ odpověděl Hároš. „Ty jsou menší.“

Všichni sme poslušně napochodovali na inspekci těch druhejch, míň děsivejch prasklin.

„To se stalo, když jste napustili bazén?“ zeptal se tatík.

„Jo, asi před měsícem,“ řek Hároš. „Ale když jsme vodu vypustili, zase to přestalo. V těchhle základech je víc jak dvě stě kubických metrů betonu a pět tun výztuží. Odteď za deset tisíc let budou v L. A. stát akorát dvě věci: nápis Hollywood a základy tohohle baráku.“

„Mě dělá starosti spíš příštích třicet let,“ podotkl kysele tatík.

„Co na to říkají stavební inženýři?“ informovala se Treez.

„Mám od nich vypracovaný posudek,“ odpověděl Hároš. „Můžete si ho přečíst. V podstatě samá chvála. A tihle chlapi vždycky zdůrazňujou negativa, aby si kryli zadek.“

„Nedal by se ten bazén vyplnit hlínou a použít jako obří květináč?“ nadhodila Treez.

„Tohle inženýři nedoporučujou,“ zavrtěl hlavou Hároš.

„Tak co bychom s ním teda měli dělat?“ nechápala.

„Napadlo mě, že byste ho mohli naplnit barevnýma nafukovacíma míčema,“ prohlásil Hároš. „Taková menší umělecká instalace. Případně něčím jiným, co moc neváží. Frank junior navrhoval udělat tam dlouhou úzkou trampolínu. I když, pochopitelně, kdo by toužil nešťastnou náhodou přeskočit přes okraj srázu. Nebo to můžete zakrýt dřevěnýma deskama a zapomenout, že tu vůbec kdy nějaký bazén byl. Ale pokud budete pořádat večírek, nedovolte, aby vám na tom dvě stovky Italů tancovaly tarantelu. A ještě něco byste měli vědět.“

„O co jde?“ povzdychl si tatík.

„Výtahová šachta se tak trochu zkroutila. Takže výtah už není funkční. Na druhou stranu, ta spousta schodů je skvělá na posilování srdce.“

„A co až budeme staří?“ zeptal se tatík.

Co myslel tím až? Sakra, ten chlap už přece je starej!

„Na úbočích italských hor leží vesnice, kde devadesátníci hopsají jako kamzíci,“ informoval ho povzbudivě Hároš. „Cvičení člověku prodlužuje mládí. A když už si teda říkáme všechno zcela na rovinu, je tu ještě jeden drobný detail, o kterém byste měli vědět.“

„Tak sem s ním,“ povzdychl si tatík.

„Jestli potřebuješ hypotéku, tak na tenhle barák ji nedostaneš.“

„Proč ne?“ zajímala se Treez.

Giles si odkašlal. „No, banky nejspíš nebudou ochotné vám na tuhle nemovitost půjčit. Proto jsme tomu přizpůsobili cenu.“

„Jo,“ řek Hároš. „Počítám, že se v tom finančně pořádně vykoupám.“

„Asi by ses měl radši držet sprchy,“ doporučil mu tatík. „Vana by v tomhle případě mohla být příliš těžká váha. Ty by ses do tohohle baráku nastěhoval, Hároši?“

„Z fleku,“ Nicku,“ prohlásil odhodlaně. „Klidně z fleku!“

Takže stojíme před otázkou: Opravdu chceme bydlet se třema auťákama nad hlavou v baráku, co má problematický základy a stojí na útesu v zemi, kterou z času na čas postihne zemětřesení?

Ale no tak, co by byl život bez kapky rizika?

PÁTEK, 29. KVĚTNA

Po snídani vyrazil tatík na další obhlídku Hárošova baráku. Tentokrát v doprovodu Tylera a jeho obchodního partnera (a tatíkova zeťáka) Rydera Ohlmanna. Oba sou to mega boháči, a tudíž se dá předpokládat, že tyhle věci mají v malíku. Treez s nima šla taky, takže hlídání prcka zůstalo na mně. Varoval sem ho, že jestli si nadělá do pampersek, bude se přebalovat sám.

Ten barák by oproti našemu současnýmu bydlení představoval obrovitánský povznesení, teda za předpokladu, že se i s náma nezřítí z útesu a nepřivodí nám okamžitou smrt. Soudě dle inženýrskýho posudku byla pravděpodobnost takovýto katastrofy poměrně nízká. Ačkoli sesuvy půdy během přívalových dešťů sou v jižní Kalifornii vcelku běžný. Občas máte dost času na evakuaci, ale občas taky ne. Taková menší Gravitační ruleta.

Treez dělá starosti, že by Již brzy batole Týdžej mohl přelézt zábradlí a utrpět předčasný skon střemhlavým pádem. Tatík ji ovšem upozornil, že zábradlí bylo postavený přesně dle litery zákona. A dá se ještě zvýšit. Dle mýho skromnýho názoru by mohl danou situaci stejně dobře vyřešit nástup na vojenskou školu. Krom toho vyslovila Treez obavy, že bude mít její kočka Úkáčko II. problém s novým terénem a místními kojoty. Ti ale půjdou při troše štěstí spíš po Týdžejovi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mládí v hajzlu: Z deště pod okap.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.