Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Judy Melineková a T. J. Mitchell

PRVNÍ ŘEZ

Z anglického originálu First Cut, vydaného prostřednictvím Harlequin S. A. v USA v roce 2020, přeložil Roman Lipčík.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2019
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz, www.metafora.cz
jako svou 7667. publikaci.

Redakce Květa Svárovská
Korektura Richard Straberger
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
První vydání, Praha 2020

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

FIRST CUT © 2020 by Thomas J. Mitchell and Dr. Judy Melinek
All rights reserved including the right of reproduction in whole, or in part in any form.
This edition is published by arrangement with Harlequin Book S. A.
This is a work of fiction. Names, chacters, places and incidents are either the product of the author's imagination, or used fictiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, business establishments, events, or locales are entirely coincidental.

Translation © Roman Lipčík, 2020
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020
All rights reserved

ISBN 978-80-7625-439-8 (ePub)
ISBN 978-80-7625-438-1 (pdf)
ISBN 978-80-7625-120-5 (print)

Oběma našim mámám,
které mají rády dobrou detektivku.
Na paměť Erika Lundstedta.

PROLOG

LOS ANGELES
KVĚTEN

Mrtvá na mém stole měla světlemodré oči s dlouhými nenalíčenými řasami. Spodní víčka rámovaly tenké oční linky, horní ne. Vpíchla jsem do oka injekční jehlu o milimetrovém průměru jen natolik, abych pupilou viděla její zkosený hrot, a natáhla vzorek tekutiny ze sklivce. To byl první zásah, který jsem při naprosto běžné pitvě Mary Catherine Walshové na jejím těle provedla.

Vnější ohledání nepřineslo nic pozoruhodného. Mrtvé mohlo být zhruba pětatřicet let, měla světlé vlasy s odrostlými kořínky, měřila 162,5 centimetru, vážila 65 kilogramů. Nejprve jsem zaznamenala její identifikační zvláštnosti (černobíle vytetovaný keltský uzel ve spodní partii levého boku, v pravém podbřišku jizva po operaci slepého střeva, dobře zhojená hvězdicovitá jizva na pravém koleni) a pak jsem vzala skalpel a udělala dva řezy od obou ramen k hrudní kosti, odkud jsem pokračovala dolů přes břicho až ke stydké kosti. Odpreparovala jsem vrstvy kůže a tuk na trupu – běžné množství, možná byla maličko víc při těle – a otevřela jsem jí hrudník jako knihu.

Podobné řezy ve tvaru písmene Y jsem za deset měsíců, co jsem pracovala jako forenzní patoložka v Ústavu soudního lékařství okresu Los Angeles, udělala už na 256 mrtvých a tohle byla snadná pitva. Žádné známky poškození. Játra normální. Zdravé plíce. Srdce měla také v pořádku. Jediný významný nález byla bílá zrnitá substance v žaludku – značné množství zpola rozpuštěných prášků.

Když jsem otevřela dělohu, zjistila jsem, že byla těhotná. Změřila jsem délku chodidla plodu a odhadla jeho věk na dvanáct týdnů. Plod se zdál životaschopný. Na to, aby se dalo určit pohlaví, byl málo vyvinutý.

Vyskládala jsem orgány jeden vedle druhého na kraj nerezového stolu a pustila se do hlavy.

„Jakpak se máme, dámy?“

„Díky,“ odpověděla jsem se skloněnou hlavou, protože jsem mrtvé právě odřezávala kůži na hlavě. Byl to Matt, forenzní vyšetřovatel, který k nám předchozího dne mrtvou dopravil. Byli jsme v pitevně jen my dva. Matt si liboval v černém humoru.

„Na místě se nenašlo nic podezřelého,“ hlásil a položil mi na stůl průvodní papíry. „Sebevražda.“

Zeptala jsem se ho, kdy zamýšlí jít na oběd. Odpověděl, že si dá u stolu jen jogurt a nějaký hnusný salát. Může za to prý zvýšený cholesterol a manželčiny obavy. Politovala jsem ho a on spěchal zase pryč.

Pročítala jsem Mattův ručně psaný záznam o nálezu mrtvé. Našli ji vychladlou ve stavu posmrtné ztuhlosti v pokoji losangeleského hotelu Omni, zamčeném a zabezpečeném zástrčkou. Policii zavolaly uklízečky. Jméno mrtvé zjistili z kreditní karty, jíž platila za pokoj, a totožnost potvrdilo porovnání otisku palce na jejím řidičáku. Na nočním stolku se našel lístek popsaný jejím rukopisem, v odpadkovém koši ležela prázdná lékovka. Nic víc. Matt měl pravdu. Na úmrtí Mary Walshové nebylo nic tajemného.

Sešlápla jsem tlačítko spouštějící diktafon a natočila se k mikrofonu, který visel nad stolem. „Mrtvá byla na základě jmenovky Ústavu soudního lékařství okresu Los Angeles, připevněné na pravém palci u nohy s registračním číslem LACG-03226, identifikovaná jako Mary Catherine Walshová…“

Otevřela jsem zalepený sáček s důkazy a vyndala z něj lahvičku od léků. Na štítku stálo OxyContin a byla prázdná.

„S mrtvou přinesli i zapečetěný plastový sáček s prázdnou lahvičkou od léků na předpis. Lékovka je nadepsaná…“

Přečetla jsem jméno přípravku, ale nevyslovila jsem je. Vzadu na krku se mi zježily vlasy. Podívala jsem se dolů na výsledek své dopolední činnosti: rozřezané zkrvavené tělo, vyjmutá děloha na hromadě spolu s dalšími orgány.

To není možné, nechtěla jsem věřit. To ne.

Na podložce pod přijímacím formulářem jsem našla přicvaknutý lístek s hlavičkou hotelu, vsunutý rovněž do sáčku na důkazy. Byl to vzkaz na rozloučenou, psaný modrou propisovačkou pevnou ženskou rukou. Otočila jsem v dokumentaci na další list, pak jsem se ale zarazila a vrátila se zpátky.

Znovu jsem si vzkaz přečetla.

Uslyšela jsem, jak mi podložka dopadla k nohám. Přidržela jsem se okraje pitevního stolu. Držela jsem se pevně, ale podlaha mi ujela pod nohama.

PRVNÍ ČÁST

SAN FRANCISCO
ČERVENEC

KAPITOLA 1

Letní mlhu v místě, kam jsem se nedávno přistěhovala, slunce nerozežene a mlha se sama nezvedne ani nerozplyne. Zůstává ležet, lepí se a dusí. Nebyla jsem patřičně oblečená a musela jsem si v autě zapnout topení. Topit v červenci! Pěkně potrhlé město.

„Máš zelenou!“ zařvala jsem na stříbřitou Toyotu Prius před sebou. „Rusz się…!“

Máma přišla do Ameriky z Evropy, když jsme s bratrem Tommym vyrůstali, a mluvila na nás jenom polsky. Její mateřština ze mě při některých příležitostech vytryskne. Seděla jsem ve svém burácejícím BMW 235i v zúženém úseku Stanyan Street u parku Golden Gate a chtěla jsem odbočit doleva.

„Čekáš, až bude ještě zelenější? Rusz się už konečně!“ Auto se nehýbalo. Zatroubila jsem. Řidič se na mě podmračeně podíval ve zpětném zrcátku. Měl okázale navoskovaný knír, kozí bradku a na hlavě připitomělý klobouk do špičky, ve kterém vypadal jako pastevec.

K justičnímu paláci jsem dojela jen s pětiminutovou časovou rezervou. Je to předpotopní hranatá polozřícenina z šedavého betonu v Bryant Street 850, která zabírá celý blok. Sídlí v ní většina složek zdejšího policejního oddělení, soud, vězení – a úplně vzadu, zasuté jako něco, čím se nikdo nechce moc chlubit, je i moje nové pracoviště, úřad vrchního soudního lékaře pro San Francisco. Soudní budova má mrňavá okna, jedno jako druhé, takže vypadá trochu jako medová plástev, k jejím mohutným vratům vede tříramenné schodiště a celkově byla navržena tak, aby naháněla hrůzu. Daří se jí to.

Projela jsem kolem policejních aut nastavěných ve dvou řadách vedle sebe a zahnula jsem do uličky vedoucí k nakládací rampě, kde bych měla zaparkovat, jak mi bylo řečeno. Nebylo kde. Místo zabíraly dva dodávkové vozy patologie a spousta aut. Byl mezi nimi i pohřební vůz, u kterého stál vedle prázdných pojízdných nosítek zřízenec v černém, který cosi vypisoval na podložce. Riskla jsem to a stáhla okýnko.

„Poslyšte, promiňte, ale stojíte na mém místě.“

Funebrák ke mně zvedl hlavu. „Vy jste kdo?“

„Doktorka Jessie Tesková.“

Zadíval se na moji palubní desku. „A kde máte parkovačku?“

Povolení k parkování! Zůstalo ležet na neotevřené stěhovácké krabici, kterou jsem nechala na stole v kuchyni, a s ním i lejstra z pojišťovny a další nesmysly, které jsem musela pročíst a podepsat.

„Jsem dnes v práci první den, ještě ji nemám,“ zalhala jsem.

„Parkovačku mít musíte, vážená,“ pravil pohřebák a rozjel se s nosítky přes přecpané parkoviště k nakládací rampě na druhé straně.

„Počkejte moment…,“ spustila jsem prosebně, ale můj hlas se utopil v burácení motorů z dálničního viaduktu, který vedl přímo nad námi. Pohřební zřízenec vyjel po rampě ke dvoukřídlým šedým kovovým dveřím, ale zůstal stát stranou, protože dveře se otevřely. Vyšla z nich Asijka s hustými černými vlasy a dlouhýma pevnýma nohama. V jedné ruce nesla dvoje skripta.

A ve druhé – klíčky od auta.

„Promiňte!“ křikla jsem do dusivého oblaku prachu z autostrády.

„Máte štěstí,“ odpověděla žena, ještě než jsem stačila položit otázku. „Stojím hned tamhle, to subaru.“

Byla bych jí nejradši dala pusu a taky jsem jí to řekla. Mile se usmála a bradou ukázala k obrubníku, kde stál kobaltově modrý sporťák, takový ten nadupaný bourák, ve kterém se rádi producírují kalifornští vysokoškoláci. Odjela jsem od rampy a vklouzla s bavorákem na uvolněné místo.

Jsem první den v práci a hned mám pětiminutové zpoždění. Jakmile jsem vešla do zasedačky, z výrazu všech přítomných jsem vyrozuměla, co si o mně myslí. Z výrazu všech kromě jednoho.

Zástupce vrchního soudního lékaře Michael Stone mě přivítal s až přemrštěnou srdečností a pospíšil si ke dveřím, aby mě uvedl. S Mikem jsem se poprvé setkala někdy před pěti šesti lety, když jsem vykonávala postgraduální stáž na UCLA. Vedl výzkumný projekt a ze San Franciska přiletěl do Los Angeles pro nějaké vzorky. Ohromilo mě, jak byl do svého povolání zapálený. Na místě se mě pokusil zlanařit. „Laboratorní patologie vás bude k smrti nudit,“ hecoval mě. „Chcete snad prosedět celé dny v suterénu, čučet do mikroskopu a pozvolna slepnout? Ne, to určitě ne.“

Doktor Stone ve mně zanechal dojem odrostlého šprta, kterému to skvěle myslí, který je umíněný a vyjadřuje se naprosto bez servítků. Mám ráda tyhle maniakální typy zažrané do své práce a mockrát – opravdu mockrát – jsem slyšela, že bych měla trochu lépe vážit slova. Byl vytáhlý a houževnatý, drsného zevnějšku, ale nebyl pohledný – jako by na něm bylo všechno předimenzované, nos jako bambule, koňský obličej, kosmaté obočí neustále v pohybu, hranaté zanedbané zuby. Měl ohromné svalnaté ruce, které by mohly patřit spíš svářeči než lékaři. Nad ohryzkem zřejmě ztratil kontrolu a ten se pobláznil a dělal si, co chtěl. Když hovořil k víc lidem, zejména před studenty, měl tendenci mluvit až příliš nahlas.

Půlka přítomných měla na sobě bílé pláště, jeden chlápek tam seděl v nemocniční uniformě a zbytek přišel v tradičních oblecích. Z olejomalby na stěně na ně přísným strnulým pohledem shlížel jako pánbůh při posledním soudu některý z dávných šéfů zdejšího úřadu jako připomínka lepších časů, kdy úřad měl štědrý rozpočet a dostatek zaměstnanců. Ty doby však už desítky let patřily minulosti. Teď se tato instituce drolila a scházeli jí lidé. Neunikla mi poškrábaná stolní deska, židle, které k sobě nepasovaly, skomíravé osvětlení.

Na škrábance a omšelost se můžu vykašlat. Potřebuju práci.

Doktor Stone obešel zasedací stůl a každého mi představil. Jedno jméno mi něco říkalo: doktor Ted Nguyen, ten v nemocničním stejnokroji, byl další asistent soudního patologa a tvářil se otráveně. Medici ze sanfranciské Kalifornské univerzity, kteří vykonávali praxi ve zdejší fakultní nemocnici, měli na sobě laboratorní pláště. V čele stolu seděl chlap podsaditý jako požární hydrant a vedle něj jakási rozložitá ženština. On byl plešatý s narůžovělým obličejem, ona měla pod nakrátko střiženými kadeřavými vlasy, nagelovanými do špičatých ostnů, rysy dravého ptáka. Stone je představil jako Camerona Blakea a Donnu Griellovou a dodal, že je to „naše noční směna dva pět sedm osm“, čímž měl na mysli magistrátní kód pro forenzní vyšetřovatele.

Stone mi držel místo, a jelikož židlí se nedostávalo, většina studentů se rozestavila podél stěn. Tvářili se vesměs rozradostněle a já věděla proč. Praxe ve fakultní nemocnici převážně znamená, že se tísníte kolem lůžek s nemocnými a lékaři vám vykládají o jejich diagnóze. Za studií jsem to nesnášela, jen samé žvásty, a nic na práci. Při kolečku na patologii je přinejmenším jedno jisté: nikdy se nenudíte.

„Přivítejte prosím naši novou asistentku soudního patologa doktorku Jessie Teskovou,“ vybídl doktor Stone přítomné. Každý něco zamručel a já jsem ze sebe dostala pár příhodných replik, abych jim poděkovala. Stone se pak otočil k medikům a pokračoval zřejmě v tom, z čeho jsem ho svým příchodem vytrhla.

„Dnes zažijete svou první soudní pitvu. Oproti anatomickému ústavu je to velký rozdíl. Tady teče krev a fekálie. Dostanete se možná k úrazům, kde uvidíte vyhřezlé tělesné orgány nebo amputované končetiny. Některým z vás z toho může být na omdlení. Není to neobvyklá reakce, obzvlášť když na sobě budete mít spoustu osobního ochranného vybavení, v němž bývá horko a dusno. Když se vám tedy udělá nevolno, nerozpakujte se, omluvte se a pitevnu opusťte. Bude mi to vyhovovat víc, než kdybych musel přerušit práci a seškrabávat vás ze země.“

Stone počkal, až se utiší očekávané nervózní pochichtávání, a pak se posadil na své místo v čele stolu.

„Dobrá. Dáme se do práce.“ Obrátil se na vyšetřovatele. „Came…?“

Cameron Blake otevřel hnědé kancelářské desky a bez okolků začal s prezentací.

„Případ SFME-0727 je čtyřiadvacetiletá žena, kterou našel personál detoxikačního centra Bodwell House. Nejevila známky života. Když jsme se dostavili, našli jsme mrtvou ležet naznak na lůžku a kolem úst a nosu měla zvratky. Prohledali jsme její skromné obydlí a našli jsme poloprázdnou krabičku cigaret a v ní malý sáček s bílou práškovitou substancí. V pokoji nebyly injekční stříkačky, vařič ani jiné stopy toho, že by se drogy užívaly na místě. Tělo bylo ještě teplé, bez známek posmrtné strnulosti, mrtvolné skvrny byly nefixované a odpovídaly pozici, v níž se mrtvá nacházela. Žádné stopy poranění.“

„Dobře,“ přikývl Stone. „Další.“

Cam odstrčil desky a otevřel jiné. „Případ SFME-0728 je osmašedesátiletý muž, který dříve prodělal městnavé srdeční selhání, trpěl onemocněním věnčitých tepen a vysokým tlakem a v roce 2002 mu byl proveden bypass. Jeho žena zavolala záchranku, když se začal dusit u snídaně. Zdravotníci ho po příjezdu intubovali. Nenabyl vědomí a…“

„Našli něco v průdušnici?“

„Protokol záchranné služby se o ničem nezmiňuje. Pacienta udrželi ještě deset hodin při životě v nemocnici, kde včera v osmnáct nula nula zemřel. Tomografické vyšetření ukázalo anoxické poškození mozku.“

„Další.“

Cameron odrecitoval seznam náhlých, násilných nebo nečekaných úmrtí, k nimž došlo v San Francisku za posledních čtyřiadvacet hodin. Bylo z čeho vybírat. Doktor Nguyen si vzal na starost oběšení a jednu oběť autonehody. Stone se ujal pitvy onoho starce a jediné vraždy z toho dne – střelné rány do zad. Navrhl, abych v novém zaměstnaní začala případem, který vypadal jasný jako facka, onou ženou, která zemřela v léčebně na předávkování.

V ženské šatně jsem zastihla Donnu Griellovou, jak si právě zavazuje nablýskané martensky. Končila jim s Camem noční služba a ona vyměnila svoje pracovní oblečení z polyesteru za džíny a koženou bundu, která měla na zádech nápis RocketDyke a k tomu vyobrazení jakési raketové motorky, startující v záplavě stříbrných cvočků. Ukázala mi skříňku plnou osobních ochranných prostředků, pak mi zvesela okázale zasalutovala a popřála, ať se mi daří.

Nasoukala jsem se do jednorázové kombinézy z tyveku, přidala modrou igelitovou zástěru s rukávy, nazula si papírové návleky, které mi sahaly až k holením, a respirátor N-95. Vlasy jsem si musela nacpat pod nabíraný čepec a celé jsem to korunovala chráničem obličeje, který ve mně vyvolával návaly klaustrofobie. Než jsem došla do pitevny, už jsem se potila. Připadala jsem si tak nesvá jako první den ve škole a letmý pohled na moje nové pracoviště ten pocit nerozptýlil. Ocitla jsem se v muzeu.

V Los Angeles jsem se učila a potom pracovala v pitevnách komplet v nerez provedení. San Francisco mělo balzamovací stoly ze zašlého, popraskaného porcelánu. Vypadaly jako záchodové mísy a fungovaly na stejném principu: šlápnutím na pedál vytryskla voda, která spláchla krev a kousky tkáně ze stolu do odtoku v podlaze. V nohách stolu čekaly dvě nádoby na vzorky z hnědého skla – byly opravdu skleněné! – na to, až do nich uložím čerstvě vyjmuté lidské orgány, aby pak s velkou parádou spadly na zem, roztříštily se a ohrozily tak všechny přítomné možnou biologickou nákazou. Byla jsem otřesená.

Přistoupila ke mně žena středního věku, vysoká ani ne sto padesát centimetrů a podobně jako já zakuklená v kombinéze, a představila se jako Yarina Marchenková. Byla to technická asistentka. Měli by tu být tři technici, postěžovala si, ale peníze jsou jen na jednoho. Yarina ze sebe během třiceti vteřin vychrlila i to, že doma na Ukrajině získala regulérní diplom jako všeobecná lékařka. Oči nad respirační maskou po mně sjížděly nahoru a dolů, odhadovala, kolik je mi let, a dospěla k závěru, že normu splňuji jen taktak.

Studenti se shlukli kolem stolu ve vzdáleném rohu, kde pitval svého mrtvého a současně přednášel – pěkně hlasitě – doktor Stone. Vedle něj svižně a mlčky pracoval doktor Nguyen. Podle změti končetin na stole jsem poznala, že se rozhodl začít tragickým střetnutím chodce s náklaďákem plným panelů. Moje nástroje ležely na hromadě vedle hnědých sklenic. Rychle jsem je zkontrolovala a zjistila jsem, že je tam všechno, co jsem si vyžádala, s jednou zásadní výjimkou.

„Potřebuju skalpel číslo dvacet dva,“ obrátila jsem se na Yarinu. S vážnou tváří přikývla, pak sáhla do kapsy a vytáhla krabičku, ve které by se mohlo ukrývat luxusní pero. Podala mi ji. Dárek pro mě.

V krabičce byla rukojeť skalpelu a balíček břitů číslo 22.

„Je růžový,“ konstatovala jsem.

„Pro paní doktorku,“ vysvětlila Yarina.

Nesnáším růžovou barvu. Fakt ne. Taky se mi moc nelíbí, když mi říkají paní doktorko. Ale jestliže dát nůž jako dárek přináší smůlu, jak mě celý život učila mamusia, tak ještě větší smůlu by mi určitě přineslo, kdybych dárek od spolupracovnice, která mi má pomáhat řezat mrtvoly, odmítla přijmout.

Řekla jsem tedy jen „děkuji, Yarino“ a zdálo se mi, že se mi za to dostalo náznaku úsměvu. Upevnila jsem na desku s klipsem prázdný pitevní formulář a pustily jsme se do práce.

Nahá bílá mrtvola už ležela na porcelánovém stole. Zvedla jsem pohled vzhůru, hledala jsem mikrofon. Yarina se posměšně ušklíbla, když jsem se zeptala, kde je. Na diktafony nejsou peníze. Tak jsem si tedy dělala poznámky ručně, propisovačkou na papír, a do formuláře jsem překreslila propracované obrazce, které měla mrtvá vytetované na pažích. Dva studenty to zaujalo a za chvíli jsem jich měla u stolu celý houf.

„Víte, proč má ty kérky, ne?“ oslovila jsem je, ale odpovědí mi byly jen nechápavé pohledy. „Zakrývají vpichy.“ Vyzvala jsem jednoho medika, aby z hromádky mých nástrojů vzal lupu. Byl to starožitný kousek z rohoviny a mosazi, dárek od mého šéfa v Los Angeles doktora Emila Kashimana, když jsem udělala atestaci z patologie.

„Pořádně si prohlédněte kloubní jamku.“ Jeden student přikročil a já natočila paži mrtvoly tak, aby světlo dopadalo na vnitřní stranu lokte. Kluk ucukl.

„Můžete s ní hýbat,“ uklidňovala jsem ho. „Nekousne vás.“

Student ode mě vzal ruku, tuze přeopatrně. Neměla jsem mu to za zlé. Trvá měsíce, než dokážete uchopit ruku studenou jako led, aniž by se vám svíraly všechny orgány v těle.

Stone vyňal z těla zavražděného srdce, hodil je na kupeckou váhu a poznamenal: „Jestli chcete vidět opravdu parádní vpichy, něco vám ukážu, až se převlečeme.“

Co tím měl u všech čertů na mysli? Nešlo mi to do hlavy. A podle zmatených výrazů to nechápali ani medici.

„Mám krevní skupinu nula negativní, což je vzácná výsada, která ze mě dělá univerzálního dárce,“ vysvětloval zástupce vrchního soudního lékaře. „Když jsem za studií stážoval na patologii, z krevní banky v nemocnici mě každých padesát šest dnů povolali, abych daroval krev. Byli přesní jako stroj a já jako stroj pokaždé vyhověl. Za každý galon darované krve mi dali odznak. Když stáž končila, měl jsem jich…“

„… plnou krabici od bot,“ dopověděl Ted Nguyen a nepřestal pitvat svou oběť autonehody. „A taky tričko…“

„… a velkou plážovou osušku,“ zamumlala Yarina.

Stone vybuchl hlasitým chraplavým smíchem. „Doktor Nguyen a ostatní zaměstnanci to už slyšeli bůhvíkolikrát. Jsem na tu krabici od bot pyšný. Ty desítky litrů darované krve měly jen jednu stinnou stránku. Protože se špatně hojím, vpichy mi zanechaly na předloktích jizvy, a jelikož nemám tetování, nedají se nijak zakrýt. Ale za to to stálo.“

Studenti se střídali u mého stolu, lupa od doktora Kashimana šla z ruky do ruky a všichni si prohlíželi vpichy po aplikaci drog na paži mého prvního sanfranciského nebožtíka. Pod respirační maskou jsem se usmívala. Opět jsem byla v pitevně na soudním, zase ve svém živlu, a věnovala se tomu, co umím nejlépe – rozřezávala jsem lidské tělo a zkoumala na něm i v něm každičkou drobnost. Hledala jsem odpovědi. Neuběhly ještě ani dva měsíce od chvíle, kdy jsem měla dojem, že už nikdy nevezmu skalpel do ruky.

Začíná se blýskat na lepší časy.

„Tak jo, vážení, přišel čas na incizi Y. Šup, udělejte trochu místa.“ Medici odstoupili od stolu, já jsem se chopila svého nového růžového skalpelu, přitiskla ostří k pravé klíční kosti mrtvé a provedla první řez.

KAPITOLA 2

Beu jsem slyšela vyvádět, ještě než jsem došla k brance domu číslo 892 na 41. avenue. Neexistuje naléhavější přirozený zvuk než štěkot nedočkavého bígla.

„Beo! No tak přestaň. Prokristapána…“

Když jsem v květnu ještě z Los Angeles hledala na internetu bydlení, přišla jsem na to, že čím víc na západ – tedy čím vyšší číslo sanfranciských ulic –, tím jsou nájmy nižší. Potřebovala jsem levný pronájem, protože mě tížily splátky několika studentských půjček. Nejlevnější místo, které zahrnovalo i dvorek pro psa, jsem nakonec našla na 41. avenue ve čtvrti Vnější Richmond.

„Tam mají čtyři desítky avenue?“ sarkasticky zapochyboval Tommy, když jsem ho požádala, aby se na to mrknul. Můj technicky zdatný mladší bratr opustil naše rodné město Lynn v Massachusetts už před lety a v severní Kalifornii zdomácněl podobně jako já v Los Angeles. Když jsem se připravovala na přesídlení do San Franciska, projevil ochotu, že na byty, které si vyhlídnu, se dojde podívat.

Zavolal mi ještě ten večer. „To musíš vzít.“

Tommy toho moc nenamluví. Někdy je to na pěst.

„Proč bych to měla vzít, Tomaszi?“

„Je to tramvajový vagon.“

„Cože?“

„Vůz sanfranciské tramvajové lanovky! Někdy před sto lety ho vyřadili a odvezli za město do písečných dun.“

„Vedou ho ale jako obytný dům.“

„Někdo ho vyprostil z písku, vybudoval pod ním základy a vybavil ho kuchyní a záchodem.“

„Tramvajový vagon…“

„Boží!“

Požádala jsem ho, ať pošle fotky.

Obydlí se ukrývalo na nevábném zadním dvorku jednopatrového domu s béžovou fasádou. Tomasz vyfotil mobilem, jak vchází z ulice brankou v oprýskaném dřevěném plotě. Domácí nechal plaňky plotu natřít zevnitř střídavě modře a žlutě a dozdobil je řadou škeblí. Nad neudržovanou zahradou, přerostlou, rozbujelou a zaplevelenou, se pnuly sukovité stromy skoro jako z pohádky a z té záplavy zeleně jen taktak vykukovalo žlutohnědé nízké stavení s bílými lištami. Z nástupní plošiny dřevěného vagonu vznikla útulná veranda, dveře rámovaly tyče držadel.

Vevnitř stály lavice pod klenutým laťkovým stropem, na něž dopadalo světlo střešními vikýři. Tommy poslal i detail mosazné tabulky přišroubované na stěnu:

Bratři Mahoneyovi

č. 45

1887

Za tímto stísněným salonem byly dva přístavky: ložnice jak pro panenky a kuchyň, kde se dalo stěží rozpažit. Pastelově zelená lednička měla chromovanou rukojeť a sporák vypadal jako starý křáp, který se neobejde bez zápalek. Vanu ani sprchový kout jsem neviděla, jen splachovací záchod v přístěnku u kuchyně. Pak jsem ale klikla na poslední snímek ze sady, kterou mi bratr poslal. To nejlepší si nechal na konec. Do podlahy vzadu ve voze někdo zapustil padací dveře. Pod jídelnou bratrů Mahoneyových č. 45, v základech domu mělkých jako narychlo vyhloubený hrob, byla zapuštěna vykachlíkovaná prostora vybavená vodovodní armaturou a litinovou vanou.

Z vagonového domku na 41. avenue číslo 892 to bylo necelý kilometr k moři a za jeho 35 metrů čtverečních chtěl majitel jen 1 900 dolarů měsíčně – což je na zdaleka nejdražším trhu s nemovitostmi v celé zemi pakatel, jak mě všichni ujišťovali. Při takové ceně mě splátky studentských půjček nezruinují a budu si moct nechat BMW. Tramvaj bratrů Mahoneyových č. 45 bylo to jediné, co jsem si na San Francisku na první pohled zamilovala.

Bíglice Bea mě postrkovala ke dveřím. Propletla jsem se mezi krabicemi na stěhování a popadla vodítko. Bydleli jsme v Richmondu teprve čtyři dny, ale Bea už měla oblíbenou trasu. Protáhla mě zahradou, brankou ven, na druhou stranu Fulton Street a do parku Golden Gate.

V parku Golden Gate jsme měly jiná místa než turisté. Míjely jsme přerostlé houštiny ostružiní a vzájemně propletené tisy. Bea metelila na svých krátkých nohou jako šílená, prohnaly jsme se kolem soustavy jezírek a pak z kopce dolů k holandskému větrnému mlýnu. Tam, hned za zahradou s tulipány, zahnula za roh a vlítla rovnou do cesty běžci, který klusal po asfaltované cestičce.

„Jéééé!“ vykřikl a já se připravila na střet.

Běžec do mě ale nevrazil a ani se nesvalil na psa. S rukama nataženýma před sebe dopadl stranou do podřepu a tvářil se vylekaně. Byl to Ind nebo Pákistánec, hodně snědý, s velkýma očima a patřičně dlouhými řasami, s protáhlým úzkým nosem a pevnou bradou. Zvedl se a já se začala omlouvat, ale on se jen zamračil a klusal dál, aniž vytáhl z uší pecky, do kterých mu hrála hudba. Měl svalnaté nohy a moc pěkný zadek a vůbec vypadal v dobré kondici, která nepotřebuje steroidy, protože má přirozený sportovní základ, kterému obvykle nedokážu odolat. Obvykle.

„Pitomec,“ poznamenala jsem k Bee. Zdálo se, že souhlasí.

U moře na Ocean Beach jsem ji odepjala z vodítka a ona se rozběhla po pláži, proháněla se v písku, v tlejících mořských řasách a v dorážejícím přílivu, nejšťastnější pes na světě. Proběhla jsem se po břehu až ke skalám pod Cliff Housem, kde moře tu a tam vyplaví utonulé. Mlha se protrhala, ale na obzoru se držela.

„Jdeme, Beo,“ zavolala jsem na ni a cvakala karabinou na vodítku, dokud mi nepřiběhla k noze. Kočovný život působil bezproblémově, když mi bylo dvaadvacet a já se po škole přestěhovala do Los Angeles, abych tam mohla studovat medicínu. Teď v jednatřiceti mě stěhování z L. A. do San Franciska úplně zničilo.

„Hezky doprovoď stařenku domů, najíst a spát.“

Že zvoní telefon, to jsem poznala, až když mě Beino štěkání vytrhlo ze snu.

Volal Mike Stone. „Nechcete se zajet podívat na sto osmdesát sedmičku do Tenderloinu? Je pozdě, nemáte službu, takže samozřejmě můžete odmítnout…“

Jasně. Motala jsem se po vagonu a hledala propisku. Sto osmdesát sedm znamená vraždu. Nepřipadalo v úvahu, že bych odmítla účast na místě vraždy, když ohledání povede přímo šéf.

Ve tři čtvrtě na jedenáct jsem odbočovala z O’Farrell Street do Polk Street. Osamocená policistka vartující u žluté pásky na mě mávala rozsvícenou baterkou a naznačovala, ať pokračuju dál. Když jsem místo toho zpomalila a zastavila, posvítila mi do očí.

„Polk je zavřená. Pokračujte na Larkin.“

„Jsem ze soudního,“ vysvětlila jsem.

Přejela kuželem světla palubní desku.

„Kde máte propustku?“

A sakra! Ta zatracená cedulka ležela u mě v kuchyni v jedné obálce s parkovačkou.

„Jsem nová. Ještě mi ji nevystavili.“

Policajti poznají, když lžete.

„Ukažte mi odznak.“

„To platí i pro něj.“

„Čekejte,“ pokynula mi policistka a chopila se vysílačky. Přepnula jsem na parkovací režim, ona si vepředu posvítila na moji poznávací značku a zapsala si něco do tlustého notesu.

Nečekala jsem dlouho. K policejní pásce přiběhl obrovský chlap, kterého reflektory mého BMW osvětlovaly od kolen nahoru. Byl to Michael Stone a v napřažené ruce držel odznak úřadu soudního lékaře. Stačilo, aby viděla, jak se tváří, a policistka o půl kroku ucouvla.

„Proč doktorku Teskovou zdržujete?“ obořil se na ni Stone.

„Nemá policejní propustku ani průkaz.“

„Zdržujete ohledání oběti vraždy, policistko.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy První řez.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.