Jamie Fewery

24 VZPOMÍNEK

Deset let lásky v jednom dni

Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor vymyslel. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © Jamie Fewery 2018

First published by Orion, London.

Translation © Jana Žlábková, 2020

Original English title: OUR LIFE IN A DAY

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-287-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-288-4 (mobi)

Pro Alici.

Díky za tvou lásku, podporu a odvahu.

PROLOG

Neměl to být výjimečný večer. Podle Toma měl nastat až zítra. Přesně v ten den, 21. června. Deset let poté, co se seznámili a šli spolu domů v pozdních ranních hodinách tichými ulicemi letního Londýna.

Ale když Tom otevřel dveře jejich společného bytu ve West Hampsteadu, ihned mu bylo jasné, že Esme se už delší dobu pečlivě připravovala. Všude byly patrné doteky jejích rukou. Nad dveřmi čekaly konfety vyražené ze stránek vytrhaných z jejich oblíbených knih a umístěné tak, aby ho zasypaly, až vejde dovnitř. Na hnědém provázku byly malinkými dřevěnými kolíčky připevněny stovky fotek a vytvářely zvláštní vlajkovou výzdobu vinoucí se předsíní. Z obývacího pokoje se ozývala tichá melodie písně, na kterou tančili před třemi lety, když si koupili tenhle byt, v němž byly pořád trochu cítit stopy po předchozím majiteli, který miloval hulení trávy a svého psa boxera. Making Movies od Dire Straits, jediné CD, jaké byl schopný najít v asi čtyřiceti krabicích ovládajících jejich malý byt od chvíle, kdy se do něj nastěhovali.

„Haló?“ zvolal a odhodil tašku pod věšák, na který pověsil tenkou černou pláštěnku promáčenou letním deštěm, jenž ho zastihl cestou ze stanice londýnské nadzemky do Islay Gardens. „Co se děje?“

„Jsem v obýváku,“ ozvala se Esme.

Byt byl tak malý, že Tomovi stačily tři kroky, aby přešel z předsíně do obývacího pokoje, kde na něj čekala Esme.

Měla na sobě slavnostní temně modré šaty a šedé lodičky na vysokém podpatku. Vhodný make-up dával vyniknout velkým tmavým očím a tenkým rtům. Koutky jejích úst jako by byly kdykoliv připraveny buď se nadzvednout v zářivý úsměv, nebo plačtivě poklesnout. Ještě nedávno se jí vlnily hnědé vlasy po ramenou, ale pak se nechala ostříhat nakrátko. Patřilo to k „nové Esme“, jakou se rozhodla stvořit, když dost obtížně vkročila – vkročili – do tohoto roku.

„Co to všechno znamená, Es?“ zeptal se. „Myslel jsem, že dneska večer budeme jenom balit.“

„Překvápko.“

„Aha. Takže, večeře?“

„Ne tak úplně.“

Tom se rozhlédl po místnosti. Svíčka na konferenčním stolku ozařovala bílé stěny, drahé nástěnné hodiny ukazovaly 7:03 a na boční straně pohovky zely dlouhé trhliny, které v ní zanechal kocour Magnus, jenž se zjevně nikdy nesmířil s její temně rudou barvou. V rohu pokoje stál rozkládací jídelní stůl, který prostřela pro dva. Doprostřed postavila košík s chlebem, jako by byli v restauraci, a na straně, kde běžně sedával Tom, ležel malý zabalený dárek. Měl čtvercový tvar a byl vysoký asi centimetr.

„Sakra, Esme. Já jsem nestihl zabalit dárek pro tebe,“ řekl s mírným pocitem viny, protože přesnější by bylo, kdyby řekl, že ho ještě ani nekoupil. Chtěl to udělat zítra, než vyrazí na západ na každoroční minivýlet. Zamluvila hezký hotel v Cotswoldsu, což ji napadlo celkem nedávno. Ale nějakou dobu byla oslava jejich desetiletého výročí jeden velký otazník, protože máloco vycházelo tak, jak chtěli nebo plánovali.

„Vlastně to není dárek,“ řekla. „Jen jsem měla takový nápad.“

„Nápad?“

„Jo. Prostě nápad. Zítra dostaneš opravdový dárek. Dnes večer tě chci obdarovat cestováním v čase.“

Snažila se žertovat. Tom začínal být skeptický.

„Můžu se nejdřív převléknout? Trochu jsi mě zaskočila a vypadám děsně,“ řekl a podíval se na ošuntělé džíny ze sekáče, promáčené tenisky New Balance a pomačkanou modrou lněnou košili. Kromě jiného měl v úmyslu najít zítra ráno nejlevnějšího holiče v severním Londýně, který by mu upravil neposedné hnědé vlasy a možná i zastřihl krátké mírně prošedivělé vousy.

„Jasně. Ale pospěš si. Už teď je pozdě.“

Tom netušil, proč by mělo být pozdě na něco, co vůbec nečekal, ale nic neřekl a rychle se vydal do ložnice, aby našel bílou bavlněnou oxfordskou košili, ve které se Esme líbil, a džíny, v nichž nestrávil celý den.

Pak se zadíval do zrcadla a pokusil se vytrhnout chlup v nose, který mu už nějakou dobu vadil. V duchu si říkal, proč to všechno Esme vlastně dělá. I když pro ni to bylo dost typické. Že by něco zjistila?

Tom vyhnal otázku z hlavy. Byl rozhodnutý nepokazit večer, který byl pro oba hodně důležitý. Zhluboka se nadechl a potom se vydal do obývacího pokoje, kde čekala u stolu a usmívala se.

„Takže,“ řekl a posadil se. „Už mi konečně řekneš, o co jde?“

„Rozbal to.“

„Tohle?“ Zvedl balíček a začal odstraňovat lepicí pásku. Esme ho pozorovala s rozzářenýma očima.

Uvnitř byl poznámkový bloček a na prvním papírku bylo zřetelně nadepsáno 24 vzpomínek a vedle toho nakreslené hodiny ukazující dvanáct. Mohla to být půlnoc, nebo poledne. Tom rychle prolistoval malé žluté papírky, protože myslel, že jsou na nich obrázky vytvářející nějaký příběh. Takové věci uměla Esme velmi dobře,. Ale byly prázdné, kromě další malé kresby hodin a času.

„Promiň, Es,“ řekl. „Já vážně nic nechápu.“

„Je to hra.“

„Hra?“

„Ano. Vymyslela jsem ji. Výtvor Esme Simonové. Speciálně pro Toma Murrayho.“

„A co se při té hře dělá?“

„Když ji hraješ správně, oživíš si během pár následujících hodin všechny významné chvíle deseti let, které jsme spolu strávili. Budeš prožívat každičký okamžik,“ řekla s úsměvem, hrdá na svou chytrost. „Už chápeš, o co mi jde? Cestování v čase.“

„Jasně,“ řekl. Tom byl překvapený. Něco takového by Esme před pár lety neudělala. Ale teď to byl jeden z jejích povahových rysů. „A má ta hra na cestování časem... nějaká pravidla?“

„Jenom jedno. Pokyny jsou na zadní straně.“

Tom otočil poznámkový bloček. Esme na něj přilepila páskou složený list papíru. Rozložil ho a začal číst.

Vítej ve hře 24 vzpomínek.

Vymyslela ji Esme Simonová pro Toma Murrayho k příležitosti oslavy deseti společně strávených let.

Každý papírek představuje hodinu. Musíš si vzpomenout na dvacet čtyři nejvýznamnějších okamžiků našeho společného života. Jeden na každou hodinu dne.

Hra má pouze jedno pravidlo: Daný okamžik se musí vztahovat přibližně k hodině napsané na papírku. Například:

3–4 hodiny ráno. Když pro mě Esme musela dojet na nádraží do Milton Keynes, protože jsem trouba a usnul jsem ve vlaku (březen 2011, vzpomínáš?)

Hra skončí, až budeš mít na každém papírku nějaký okamžik. A pak dostaneš svou cenu...

Dobře se bav! Miluji tě, Es

Tom se podíval na Esme ozářenou světlem svíčky stojící mezi nimi. Na tváři měla široký spokojený úsměv. Chvíli váhal.

Co by mělo být nejvýznamnějších dvacet čtyři hodin jejich vztahu? A co hodiny, na které zapomněla, nebo věci, o nichž vůbec neví? Věci, o jakých by neměla vědět?

Tom začínal mít vlhké dlaně a cítil, že se mu srdce rozbušilo trochu rychleji. Ten dárek mohl znamenat víc, než vůbec čekala. Ale pouze v případě, že bude schopný říct celou pravdu.

Znovu se zadíval na bloček a pak pohlédl na Esme.

„Připraven?“ zeptala se.

1. ČÁST

PRVNÍ KAPITOLA

2–3 hodiny

NOC, KDY JSME SE POZNALI

červen 2007 – Stockwell, Londýn

„Takže ty odjíždíš?“

„Neřekl jsem, že chci vážně odjet,“ odpověděl Tom.

„Přesně to jsi řekl.“

Tom zavrtěl hlavou.

„Něco mi říká, že problémem je Londýn. Možná bych se měl odstěhovat do Edinburghu,“ napodobila jeho hlas. „Konec citace. Vždyť tam nikoho neznáš. Všichni tví přátelé jsou buď tady, nebo v Lowestoftu.“

„Mí prarodiče žijou v Leithu.“

„Bezva! A ty, pětadvacetiletý muž, budeš trávit víkendy a večery s lidmi, kteří jsou trojnásob staří. Pověz mi, Tome, jak dobře umíš hrát bridž?“

„Řekl jsem možná. Což znamená, že to nevím jistě.“

„Proboha, s tebou to není snadné.“

„Já vím,“ řekl smutně a opřel se o pracovní desku světlemodré kuchyňské linky. Opatrně, aby nesáhl na místo polité zvětralým pivem, a pak usrkl z poloprázdné plechovky teplé dietní coly.

„Promiň,“ zašeptala Annabel a zlehka se dotkla jeho paže. „Asi jsem to neměla říkat.“

Tom se usmál. Nebyl si jistý, jak dlouho na večírku ještě vydrží. Hrála tam příšerná směska indie popu z devadesátých let prokládaná ubíjejícím tlacháním Aliho přítele Mama, který se sám nabídl, že bude dělat celý večer dýdžeje, a tvrdil, že kvůli tomu odmítl kšeft v klubu Fabric. Hala byla plná Aliho spolupracovníků z reklamní agentury, kteří si dávali lajnu kokainu ze zarámované kopie Magrittovy Golcondy patřící majiteli objektu. Střešní terasu, nebo spíše střechu, obsadil jeden amatérský fotograf, jenž po účastnících večírku požadoval, aby drželi před obličejem prázdný rám, protože chtěl stvořit jejich portrét s nevkusným pozadím panoramatu Londýna. A ze všeho nejhorší bylo, že Tom patřil do menšiny podivínů, kteří si na sebe nevzali žertovný převlek, takže byl obklopený více než padesáti lidmi oblečenými jako Iron/Super/Bat/Spider/Bananaman. Tři představovali Wonder Woman a jeden chlápek se celý natřel na zeleno, aby vypadal jako Hulk, a s plynoucími hodinami svého rozhodnutí zjevně čím dál víc litoval.

Podle Annabel, která byla oblečena jako kdosi jménem Jean Greyová, byla jediným „normálním“ člověkem na večírku Esme Simonová, přítelkyně Aliho a bývalá přítelkyně jeho spolubydlícího zvaného Vzteklej Matt, jenž byl bubeník průměrně úspěšné hardrockové kapely, která se vypravila na dlouhé turné, což znamenalo, že v bytě nebyl už celých jedenáct měsíců.

Esme byla hezká. Měla tmavohnědé zvlněné vlasy sahající po ramena. Její oči dodávaly živost nejen obličeji, ale i celému tělu. Pořád se usmívala a byla oblečená do džín a kostkované košile a na nohou měla červené tenisky, přestože všichni kolem ní vypadali jako ubohé napodobeniny neuvěřitelně úžasných nepřemožitelných postav.

Annabel si všimla, jak se Tom zadíval na Esme, nicméně usoudila, že pro něj „není ta pravá“.

„Tak moment,“ prohlásil Tom. „Za prvé proč? Za druhé kdo řekl, že o ni mám zájem?“

„Jasně. Takže za prvé, je věčná optimistka. Na rozdíl od tebe. A za druhé, je pro tebe příliš dobrá.“

„Co myslíš tím dobrá?“ opáčil stejným tónem jako Annabel a snažil se, aby to vyznělo jako vlastnost, jíž by se člověk měl spíš vyhýbat než o ni usilovat.

„Pracuje jako terapeutka napravující u dětí vady řeči, nebo něco takového. Je to úžasné. Zasvětila život pomáhání druhým. Ty jsi sobecký umělec.“

„Nejsem si jistý, jestli se hudebník z kapely hrající covery a mizerný učitel dá nazývat umělcem. Ale proč ne. Nicméně nechápu, proč by tyhle dva typy lidí nemohly být spolu.“

Annabel si povzdechla. Tom usoudil, že se připravuje na jednu ze svých dobře míněných „lekcí“. Pořád na něj dohlížela, což většinou znamenalo, že mu říkala, co nemá dělat. I když vzhledem k nedávným událostem měla nejspíš pravdu.

„Takže co?“ zeptal se Tom.

„Nejde jen o to, jestli byste se k sobě hodili. Podstatné je, zda by tohle,“ řekla a mávla rukou směrem k Esme stojící o kus dál za Tomem, „byl dobrý nápad. Po tom všem.“

„Myslím, že přikládáš příliš velký význam několika letmým pohledům, které jsme si vyměnili na večírku.“

„Já jen říkám svůj názor. Byla bych špatná kamarádka, kdybych to neudělala.“

„A tvůj názor zní?“

„Že jsi příliš zranitelný. Vím, že si myslíš, že už jsi v pořádku. Ale nejsou to ani dva měsíce.“

Tom mlčel. Na tom, co Annabel řekla, bylo víc než špetka pravdy. A navíc měl za sebou dlouhé a nepříliš slavné období, kdy ignoroval rudé vlajky, jež kvůli němu vztyčovali jeho přátelé a členové rodiny. Což bylo občas přínosem, a jindy ne.

„Buď v klidu.“

„Nejsem v klidu. Protože vidím, že se ti líbí. Když je nablízku, posloucháš jen napůl, co ti říkám.“

„Jak vůbec můžeš něco takového posuzovat?“

Annabel si povzdechla a zjevně začínala být podrážděná.

„Tome, jak dlouho tě znám? Čtrnáct let?“

„Tak nějak.“

„A kolik funkčních vztahů jsi za tu dobu měl?“

„Jeden. Ne, dva.“

„Správná odpověď zní žádný, Tome. Žádný.“

„Tansy jsi měla ráda. Tansy měli všichni rádi.“

„Kromě tebe.“

Tom na to nic neřekl. Byla to samozřejmě naprostá pravda. S Tansy měl po předchozích flirtech první vážný vztah trvající pouhého půl roku. Tansy pocházela stejně jako on a Annabel z Lowestoftu na pobřeží Suffolku. Její rodiče měli na molu stánek s koblihami a čajem a říkalo se o nich, že v zimě, kdy byla nouze o turisty, použijí jeden čajový sáček až třikrát. Tom a Tansy se poznali na střední škole, kde navázali značně odměřené přátelství založené hlavně na škádlení před, během a po vyučování. Z přátelství se po čase stal vztah a škádlení se postupně změnilo v jízlivé hádky. Na závěrečném školním plese, který se konal v místním hotelu, jejich vztah skončil tím, že Tansy hodila po Tomovi plechovku cideru.

„Tansy byla složitá osobnost. V podstatě jsi ji vůbec neznal.“

Annabel potom otevřela lednici plnou zmrzlin a plechovek, a když vyndala další pivo Carlberg, Tom ucítil, že je mu trochu nevolno. Byl nervózní, když byl obklopený alkoholem a drogami. Slíbil Annabel, že odejdou spolu, ale možná teď bylo příliš brzy.

Toma by zajímalo, kolik účastníků večírku to ví. Že by se už natolik rozšířily drby?

Znovu se podíval na Esme a bylo mu jasné, že ho Annabel pozoruje. Esme byla něčím zajímavá. Nejspíš laskavostí a humorem vyzařujícím z její tváře. A navíc byla téměř pořád přirozeně šťastná. Líbila se mu, o tom nebylo pochyb.

„Tome?“

„Co je?“

„Už zase?“

„Ne.“

„Nejsem slepá. Ani hloupá.“

„Nevím, co mám dělat.“

„No, vzhledem k tomu, že jsi zjevně odhodlán ignorovat mou radu, máš dvě možnosti. Buď se odstěhuješ do Edinburghu a budeš žít s prarodiči a hrát karty, nebo zažiješ opravdovou lásku s Esme Simonovou.“

„Obojí jsou tak trochu extrémy. Myslím, že nejlepší řešení je jít domů,“ navrhl Tom. Znělo to jako vtip, ale Tom věděl, že je to pravda. Prožil hodně neklidný rok. Všichni říkali, že na sebe musí dávat pozor. Vyrovnanost byla moc důležitá.

„Nejspíš ano. Ale mám pocit, že se ti nechce.“

„Co si o tom myslíš? Vážně, co si myslíš?“

„Kromě toho, že jsem tě neměla nutit, abys šel na tenhle večírek?“

„No tak, Annabel.“

Něco zamumlala. Byl si jistý, že to nebylo nic lichotivého.

„Fakt si nemyslím, že je to dobrý nápad,“ řekla. „Ale zřejmě mě neposlechneš. A navíc si myslím, že se jí nebudeš líbit...“

„Díky.“

„Není zač. Jak jsem řekla, myslím, že se jí nebudeš líbit, což platí i naopak. Nejlepší by bylo, kdyby sis s ní promluvil a přesvědčil se, že mám pravdu, místo abys tu stál a zíral na ni a předstíral, že mě posloucháš.“ Dlouze se napila. „A navíc si její přítelkyně odešla zakouřit.“

„Takže?“

„Nastala tvoje chvíle, Tome Murray.“

Tom se díval, jak dívka, s níž Esme strávila půl hodiny, míří ke dveřím a nechává ji samotnou.

„Tome!“ řekla Annabel.

„Co je? Nikdy předtím jsem se na večírku takhle neseznamoval.“

„A?“

„Je to hodně riskantní.“

„A já bych tě teď měla vybídnout, ať uděláš něco, co bys podle mě dělat neměl?“

„To jsem neřekl.“

„No, jestli ti to pomůže… Všimla jsem si, že na tebe vrhla nejméně dvakrát tolik pohledů, co ty na ni. I když si možná jenom myslí, že jsi divný.“

„Vážně?“ opáčil nevěřícně. Ale opravdu jednou či dvakrát její pohled zachytil. „Ne, je to nesmysl. Jaká je šance, že bychom si sedli?“

„Jak jsem říkala, hodně malá. Jedna ku milionu.“

„Milionu čeho?“

„To sakra netuším, Tome! Prostě ji jdi pozdravit, nebo se na to vykašli. Začínáš mě štvát. Řekla jsem ti, co si myslím, ale tobě je to fuk. Po většinu večera jsi byl příšerný společník. Takže teď budu radši, když narazíš a pohoříš, než kdybych ti dál vykládala, jaká asi je,“ řekla Annabel. „Hele, co třeba ten vtip o kostýmech a botách, který jsi mi vyprávěl? Byl docela dobrý. Zkus to.“

„Docela dobrý?“

„Tak jdi.“ Postrčila ho a stiskla mu ruku, což okamžitě přilákalo Esminu pozornost.

Tom měl pocit, jako by ho postavili na pódium před tisíce lidí, aniž by mu dali do ruky text, který má přečíst, a pak na něj vrhli světla reflektorů. Nadšené publikum čekající na vtip, kterým všechny rozesměje.

Ale ve skutečnosti se na něj dívala jen jedna osoba. Osamělá dívka v koutě kuchyně. Oblečená normálně, stejně jako on. S laskavým pohledem. Ta, kterou navzdory všem svým instinktům a radám kamarádky nedokázal ignorovat nebo přehlížet. Dělily je od sebe asi čtyři kroky, ale Tom měl pocit, jako by to byl celý oceán.

Uvědomil si, že stojí jako sloup mezi Esme a Annabel v jakési kuchyni země nikoho na kusu sešlapaného linolea, a rychle se vzchopil. S největší nonšalancí, jaké byl schopen, usrkl svůj drink a prsty si prohrábl neposedné vlasy.

Po chvíli váhání, která mu připadala jako tři hodiny, učinil první pokus.

„Ahoj,“ řekl.

„Ahoj,“ řekla.

„Jsi Esme, viď?“

„Jsem. A ty jsi Tom?“

„Ano.“

„Ráda tě poznávám,“ pokračovala Esme. Tom z jakéhosi záhadného důvodu, jaký sám neznal, natáhl paži a divoce jí potřásl rukou. Zatvářila se překvapeně.

„Chm, to je hodně formální.“

„Promiň.“

„V pohodě,“ uklidnila ho a Tom si na ní začal všímat drobností. Když mlčela, uvolnila ústa tak, že to nebyl ani úsměv, ani cosi neutrálního. Když mluvila, vyslovovala hodně zřetelně každou samohlásku a souhlásku. Její pohled za brýlemi byl mírně nesouměrný, protože měla jedno obočí neustále výš než druhé. Toma napadlo, jestli si ho také prohlíží stejně pozorně. Na tváři měl strniště, na límci košile malou žlutou skvrnu a na čele drobné červené znamínko, které se snažil zakrýt vlasy.

„Jo, mimochodem, děkuju,“ řekl Tom ve snaze zachránit situaci.

„Za co?“

„Za to, že nemáš kostým. Myslel jsem, že tu budu jediný.“

„Jak to myslíš?“ opáčila. „Já jsem přece Lois Laneová.“

„Aha...,“ vyrazil ze sebe Tom a v mysli mu probíhal vnitřní monolog plný nadávek a výčitek směrovaných na Annabel za to, že mu dovolila vydat se do akce. „Sakra. Pardon. Mě tyhle superhrdinové příliš neberou.“

„Dělám si legraci,“ řekla, usmála se a pak se rozhlédla po místnosti plné superhrdinů a slavných postav z divadelních jevišť a filmového plátna.

Tom usoudil, že by se měl zasmát. A zároveň ho v duchu napadlo, jestli mu tím Esme nenaznačuje, že nemá zájem. Prostě ho slušně odpálkovala dřív, místo aby dala najevo své pocity a ztrapnila ho. Rozhlédl se kolem sebe, aby zjistil, kde je Annabel. Stála poblíž a flirtovala s mužem v kostýmu pubertální želvy ninja, který celkem brzy pochopil, že je lesba, a vymyslel si nějakou ubohou výmluvu, aby se s ní nemusel dál bavit.

Ale ten úsměv! Sám o sobě byl pro Toma důvodem, proč by měl ještě něco říct a pokusit se alespoň na chvíli upoutat Esminu pozornost.

„Všimla sis, že boty pokaždé pokazí výsledný dojem z kostýmu? Například támhle ten Spiderman. Všechno vypadá v pořádku. Teda až do chvíle, kdy zjistíš, že má na nohou černé mokasíny.“

Esme se pobaveně zasmála, řekla, že má pravdu, a jeho srdce trochu poskočilo radostí. Snažil se, aby v duchu dál nesestavoval seznam možných důvodů, proč by s ním Esme nechtěla nic mít. Soustředil se natolik, že i když Esme rozvedla jeho žert a ukázala na Wonder Woman v lodičkách a na Iron Mana, který měl semišové kotníkové boty, pořád přemýšlel, jestli to skončí hned dnes večer. Chvíli se budou bavit a pak půjde každý svou cestou.

Potřeboval, aby převzala iniciativu. Aby se ho na něco zeptala nebo mu aspoň mírně naznačila, že přeskočila jiskra. Ale žert o botách superhrdinů tiše vyvanul a obklopilo je nepříjemné ticho, jaké se rozhostí mezi dvěma lidmi, kteří si nemají co říct.

„Takže ty jsi Tom Murray?“ zeptala se a Tomovi se ulevilo. Možná to byla jen jeho představa, ale náhle cítil jistotu, že v jejím hlase zazněla určitá naděje. „Aliho přítel z jeho rodného města?“

„Ano.“

„Ten hudebník?“

„Hm. Dá se to tak říct. Trochu hraju a taky trochu skládám hudbu.“

„Skládáš hudbu?“

„Nic výjimečného. Rád bych se dostal ke komponování filmové hudby.“

„No teda,“ řekla a Toma napadlo, že ho možná neslyšela přesně a myslí si, že opravdu skládá hudbu k filmům.

„Ale většinou učím a vystupuju s kapelami, které hrajou covery. Je to tak trochu opruz.“

„Takže umíš hrát na hodně nástrojů?“ zeptala se.

„Ne. Ale mám hodně chytrou klávesnici, která to umí.“

Esme se zasmála a Tom znovu pocítil úlevu, protože mu vyhovovala podivná hra, jakou spolu hráli.

„Dáš si ještě drink?“ zeptal se. „Myslím, že v té lednici, co vypadá jako trouba, je pár plechovek.“

„Dala bych si. Ale budu už muset jít. Zítra mě čeká spousta práce,“ řekla a přejela pohledem zhulené pracovníky reklamky, kteří se navzájem obviňovali z neférového jednání a skrývání věcí. „Navíc tenhle večírek už pomalu pohasíná. Nebo se možná teprve rozproudí. Každopádně...“

Tom byl zase zpátky na zemi, stejně rychle, jako se chvíli předtím povznesl vzhůru. Posledních pár minut bylo sice slibných, ale nejspíš měla Annabel pravdu. Jediné, co je spojovalo, bylo civilní oblečení. Což nestačilo, aby zvládli první nejisté rande, natož vztah.

„Jasně, jo. Asi máš pravdu. Tak třeba zas někdy,“ řekl zklamaně Tom a očekával ticho. Připomínku, že jsou si cizí.

„Určitě.“

„Co?“

„Zas někdy.“

„Promiň, já...“

„Možná bychom mohli někdy zajít na drink.“

„Jasně... chci říct... určitě,“ řekl překvapeně a pomalu ze sebe soukal hlásky a slova. Esme mezitím sundala z věšáku na dveřích kuchyně kabát a připravovala se k odchodu do chladné letní noci.

„Ty už vážně jdeš?“ zeptal se.

„Jdu.“

„Takže to nebyla výmluva. Abys se mnou nemusela mluvit.“

„Ne. Opravdu musím jít. Tedy pokud mi nenabídneš pádný důvod, proč mám být zítra unavená, což by znamenalo, že budu muset dokončit svou práci v neděli.“

„No, ten fotograf na střeše se tu ještě pořád někde motá.“

„Hezký pokus.“

Tom zachytil pohled Annabel, která ho sledovala s obavami a nadějí rodiče zanechávajícího své dítě první den ve škole. „Bezva,“ řekla neslyšně.

„Myslím, že tvoje přítelkyně chce taky odejít,“ řekla Esme.

„Vážně?“ opáčil zneklidněně a v mysli mu vyskočila nelichotivá poznámka, kterou hodlal poslat Annabel, až se vrátí domů. Byl nervózní. Přestože se rozhovor odehrával víceméně tak, jak chtěl, stejně cítil, že začíná propadat panice a noří se kamsi do hlubiny. Bylo to klasické chování Toma Murrayho. Nechápal, proč ho pořád překvapuje.

A teď tu byla Esme a stála naproti němu a měla na sobě červený kabát a tenký šedý šátek. Tvářila se trochu netrpělivě.

„Tak kde bydlíš, Tome Murray?“ zeptala se a zapínala si přitom kabát.

„V Camdenu. Poblíž zdymadla.“

„Bezva. Já bydlím v Pimlicu. Je to stejným směrem, ne?“

„No, skoro. Ne úplně...“

„Jasně,“ přerušila ho. „Můžeš mě doprovodit domů.“

A pak ho vedla ven. Na schodech minuli opilého Wolverina líbajícího stejně opilou Catwoman a vyšli na St Martin’s Road v Stockwellu. Kde přesně v 2:59 Tom ucítil, jak se jejich paže propojily, konečky prstů se zlehka dotkly a nakonec prožíval úžasný pocit, když ho Esme poprvé vzala za ruku.

DRUHÁ KAPITOLA

7–8 hodin

NAŠE PRVNÍ, NEBO DRUHÉ RANDE?

červen 2007 – Pimlico, Londýn

Tom ucítil, jak se mu její nahé stehno tiskne k noze, a okamžitě se probral.

„Dobré ráno.“ Esme se naklonila nad jeho hruď a objala ho.

„Dobré ráno,“ odpověděl a snažil se nedat najevo, že vlastně vůbec neví, jak se tam ocitl. V duchu sbíral střípky událostí, které ho dovedly do Pimlica. Tom náhle velmi silně cítil její fyzickou blízkost, jak svou paží přitiskla na jeho hrudník měkké vlasy. Nikdy nevěděl, co má v takové situaci říct. Co má dělat? Už párkrát se probudil vedle ženy, ale minulé zážitky pro něj nebyly důležité. „Jsi v pohodě?“ zeptal se.

„Jen trochu unavená.“

Esme zívla a jeden koutek úst se nazvedl o kousek výš než druhý. Připomněla mu tím Elvise Presleyho.

„Vždyť ses právě probudila.“

„Já jsem vlastně ani nespala.“

„Sakra. Nechrápal jsem, nebo jo? Nikdy mi nikdo neřekl, že chrápu,“ děsil se Tom a hned mu došlo, že by to měl objasnit. „Ne že by jich bylo moc... no, vždyť víš.“

„Ne, to je v pořádku. Ty za to nemůžeš. To já.“

„Myslíš, že jsme to trochu uspěchali?“

Esme ho rozverně plácla po paži. „Myslím tím, že jsem to já, kdo má problém se spánkem. Nemůžu usnout, když je někdo nový v mé posteli,“ řekla. „I když se to nestává... často.“

„No jasně.“

„Tome!“

„Já nic neřekl.“

„Je to tak. Tohle je... výjimečná situace, rozumíš mi?“

„Jak myslíš.“

„Chtěla jsem jen říct, že pokaždé, když mám nového přítele nebo partnera,“ prohlásila značně pruderně, „nemůžu zpočátku dvě nebo tři noci spát.“

Esme se od něj trochu odtáhla a pak si lehla na svůj polštář s červenými a bílými pruhy, které ostře kontrastovaly se žlutým prostěradlem. Tom přemýšlel o noci, kdy poprvé vešli do její ložnice a ona mu řekla, ať si nevšímá toho nepořádku, přestože tam žádný nebyl. Alespoň ve srovnání s jeho podkrovním bytem, kde se věčně povalovalo oblečení, tašky, hudební nástroje a prázdné krabice od pizzy. Kdyby nebyl tak vysoko, určitě by měl problémy s myšmi.

Tom měl divný pocit, když už se nedotýkali. Cítil zvláštní prázdnotu. Jako by vzdálenost mezi nimi byla náhle a hodně rychle doslova nesnesitelná. V duchu si říkal, jestli se tak cítí i ona. Ale kdyby dal najevo své city, znělo by to spíš nepřirozeně a příliš naléhavě než romanticky a spontánně.

„Takže,“ řekl, „ty jsi tu ležela a byla jsi vzhůru?“

„A přemýšlela,“ dodala trochu nesměle.

„Já nechci hrát dětinskou hru na to, co si myslíš, Esme.“

„Proboha, já taky ne.“

„Ale...,“ řekl Tom po chvíli. „Co si myslíš?“

„Ha! Já to věděla.“

„Bezva. Jsem ztělesněním všeho, co jsem kdy nesnášel,“ prohlásil Tom a pak se k ní znovu otočil. „Takže?“

„Jestli to musíš vědět, tak jsem přemýšlela o základních pravidlech.“

„O pravidlech? Kvůli tomu, co se stalo v noci?“ opáčil Tom. Měl na mysli okamžik, kdy ho Esmina spolubydlící přistihla v kuchyni ve spodním prádle. Rozsvítila a zaječela, čímž přivolala souseda z horního bytu, který se snažil hrát na hrdinu. I když byl vyzbrojený jen kriketovou pálkou a chyběl mu pásek s nábojnicemi.

„Ne. Kvůli tamtomu.“

„Aha.“

„Cože?“

„Já myslel, že mluvíš o pravidlech vládnoucích v tvém bytě.“

„Kdepak. A ještě jednou se omlouvám za svou spolubydlící.“

„Šel jsem si jen pro sklenici vody.“

„Byla to moje chyba. Měla jsem jí poslat zprávu, aby věděla, že mám... společnost.“

„Takhle to nazýváš?“

„Tome, nedělej si z toho... legraci. Vážně to nedělám často. Vlastně, nikdy.“

„Teď si připadám jako někdo hodně výjimečný.“

„To bys měl,“ řekla Esme, a když ho pod pokrývkou vzala za ruku, její rozvernost byla náhle pryč a vystřídala ji upřímná vážnost. Tom si vybavil, jak se to stalo poprvé, v noci po večírku. Ten pocit už dobře znal. Jako by je ruce měly spojovat vždycky.

Přesunul hlavu na polštář. Ležel na pravé straně postele, kde Esme nikdy nespala, protože to bylo „příliš blízko zdi“. Polštář byl naducaný a málo používaný. Byl tam spíš jako dekorace kvůli symetrii než funkci.

„Takže,“ řekl. „Ta tvoje pravidla.“

„Jasně. Jde v podstatě o věci, kterými by se měl řídit náš vztah. Od dnešního dne, no... po některý jiný den.“

„Vztah?“ řekl s úsměvem.

„Přesně tak. A je tu pravidlo číslo jedna. Pokud jsme spolu, neptat se, jestli jsme spolu,“ prohlásila a na okamžik se odmlčela. „Za předpokladu, že to taky tak chceš.“

„Chci,“ řekl Tom. Prostě tam byli. Patřili k sobě. Jako by někdo mávl kouzelnou hůlkou, i když podle Toma měl celý proces až moc přesně daný řád. Všem jeho předchozím vztahům, které byly odsouzeny k zániku, předcházely týdny plné příprav a nejistoty, věčných otázek, zda sex znamená, nebo neznamená partnerství, dohadování, je-li spojení natolik pevné, že se dá označit za něco víc než za pouhé „scházení se“ nebo „randění“. Což se poté rozebíralo během rozhovoru o výjimečnosti postrádajícím jiné a mnohem lepší možnosti. Tom jedné dívce dokonce navrhl, že „změní svůj status na Facebooku“, místo aby se otevřeně zeptal, jestli jsou spolu.

„Nesnáším, když nevím, na čem jsem,“ prohlásila Esme v rámci vysvětlování. „Podle mě je vždycky lepší říct naprosto jasně, o co jde. A jestli se za tři týdny ukáže, že je všechno špatně, může se to změnit.“

„Máš podivně optimistický i pesimistický pohled na věci.“

„Ráda tak uvažuju. Sklenice napůl plná a napůl prázdná.“

„Takže za tři týdny musíme provést kontrolu? Bude to něco jako zkušební doba.“

„Věř mi, že poznáš, jestli to uděláme.“

Tom se zasmál a řekl: „A teď pravidlo číslo dvě.“

„To je zcela zásadní.“

„Dobrá,“ souhlasil Tom obezřetně.

„Pravidlo číslo dvě spočívá v tom, že když pracuju, musíš – musíš – brát v úvahu, že pracuju. Měla jsem dva muže, kteří pořád něco organizovali, nebo mi říkali, že jsem nudná, protože doháním věci o víkendech. Jeden z nich byl pitomec z jednoho svěřeneckého fondu a nikdy nepochopil, co je práce, a vůbec mu nedocházelo, že když něco opomenu nebo uspěchám, může to zásadně ovlivnit komunikaci nějakého ubohého dítěte.“

„Jak dlouho to trvalo?“

„Měsíc.“

„A co ten druhý?“

„To byl Matt.“

„Vzteklej Matt?“

„Nesnáším, když mu lidé tak říkají.“

„Setkali jsme se jenom dvakrát. Ale bylo naprosto jasné, že je vážně vztekloun. Mimochodem, co ti provedl?“

„Hm, spoustu věcí. Vrátil se z turné a očekával, že mu budu věnovat všechen svůj čas. Jednou zamluvil jízdenky do Alton Towers na páteční odpoledne, kdy jsem měla tři terapeutická sezení. A objevil se ve škole, aby mě vyzvedl. Zřejmě tehdy jsem si uvědomila, že to nemůže fungovat.“

„A přesvědčila jsi ho, že...“

„Sklapni,“ řekla Esme s úsměvem. „Prostě mi záleží na mé práci. A dneska v devět začínám s papírováním, takže budeš muset do té doby vypadnout.“

„V pohodě. Jsem rád, že miluješ svou práci,“ řekl Tom a snažil si vzpomenout, co přesně dělá. Věděl jen, že to má něco společného s dětmi.

„Je fakt, že pořád učím,“ prohlásila Esme. „Myslím, že je to běžné, když pracuješ s lidmi. Hlavně s dětmi.“

„Já přímo nesnáším učit děti.“

„Tome!“

„Každý týden sedím hodinu vedle devítiletého kluka, který se pokouší zahrát na klavír „Merrily We Roll Along“. Nikdy nebude lepší. Nikdy nebude horší. Zatraceně. Každý týden.“

„To zní hrozně.“

„Je to hrozné.“

„A co když za to může učitel?“

„Tak pozor!“

„Ale já vlastně neučím.“

„Ne... jasně.“

„Už jsi zapomněl, co dělám?“

„Dětskou psycholožku?“ řekl Tom hlasem plným naděje.

„Jsi na míle daleko.“

„Psychiatričku?“

„Jsem řečová terapeutka,“ opravila ho Esme. Tom si uvědomil, že o tom mluvila. Cítil se trapně, že mu to vyklouzlo z paměti, a začal přemýšlet, kolik dalších věcí asi zapomněl. Určitě její druhé křestní jméno.

„Zjišťuji, proč mají děti problémy s řečí, nebo nemohou vůbec mluvit,“ pokračovala Esme. „Pracuji se spoustou autistických dětí a s dětmi, které mají obtíže s učením. Někdy to bývá hodně smutné. Hlavně když jednám s rodiči. Ale většinou je to povznášející a milé.“

Tom se k ní přisunul trochu blíž. Na její straně postele cítil mnohem silněji vůni vanilky a tymiánu linoucí se z aromalampy stojící na nočním stolku.

„Jak ses k tomu vlastně dostala? K problémům s řečí u dětí a tak vůbec.“

„Na univerzitě jsem studovala angličtinu a vždycky mě nejvíc zajímalo, jak se vyvíjejí slova. Pak jsem absolvovala magisterské studium zaměřené na vývoj řeči v raném období života a odtud se všechno odvíjelo. A první práci jsem dostala v St Bart’s.“

„Ale teď pracuješ ve škole?“

„Zčásti učím, zčásti pracuju pro zdravotnictví. Prostě od každého kousek.“

„To zní úžasně,“ řekl Tom. „A je to důležitá práce. Ne jako třeba hraní na kytaru v hospodské kapele.“

Esme se zasmála.

„Určitě jsi výjimečný zas něčím jiným.“

„Kéž by to tak bylo,“ opáčil Tom. „Takže ty nejsi něco jako doktorka?“

„Jsem pouhá terapeutka.“

„Bezva,“ mírně znervózněl Tom, protože si náhle vybavil své minulé zkušenosti s terapeuty. Malé místnosti i luxusní pracovny s pohodlnými pohovkami v běžných městských činžácích. A mnohem účelněji zařízené ordinace se zdmi polepenými plakáty varujícími před chřipkovou infekcí, meningitidou a astmatem.

„Jsi v pořádku?“ Esme si všimla, že je duchem nepřítomný.

„Jasně. Takže jak zní pravidlo číslo tři?“

„Ehmmm...“

„Ty si je postupně vymýšlíš?“

„To ani náhodou!“ prohlásila Esme tak rázně, že nebylo možné, aby jí nevěřil. „Pravidlo číslo tři říká, že nesnáším, lépe řečeno nenávidím, slova jako volnočasový, ňamka, lahůdka. V podstatě všechna slova nebo věty, jaké by se mohly objevit na lahvi s ovocným koktejlem. Použij je a budeme mít problém.“

„Vždyť je většinou ani neznám.“

„Na lednici je seznam. Laura přidala pár slov, která taky nenávidí.“

„Vážně?“ Tom si představil list papíru, na němž jsou ta slova zlostně napsaná rudou propiskou.

„Naprosto. V pekle je vyhrazené místo pro lidi, kteří je používají.“

„Zatraceně,“ řekl Tom.

„Chceš mi říct, že nemáš slova, která v tobě doslova vyvolávají touhu někoho zabít?“

„Ne. Ale některá nemám rád.“

„Uveď příklad.“

„Teď nevím. Nemůžu si vzpomenout.“

„Tak přemýšlej.“

„Dobrá,“ řekl a pokoušel se něco vymyslet. „Třeba nemám rád, když lidé říkají věty typu ‚je načase se trochu ovínit‘.“

„Brrr.“

„Ale pokud něco takového někdo řekne, nemusím ho nutně nenávidět.“

„Měl bys na to právo. Příšerné. Mohl bys je přidat na lednici.“

„Taková pocta. Můžu se zeptat, z čeho pramení tvoje averze k určitým slovům?“

„Pracuji s ženou, která je neustále používá. Jmenuje se Angie. Když ji slyším, skřípu zubama.“

„O té jsem taky nikdy neslyšel,“ prohlásil Tom a představil si mírně otylou ženu v přiléhavých džínách a tričku s reklamním nápisem.

„Tak to buď rád,“ opáčila Esme.

Tom se zasmál. V tu chvíli pronikl škvírou mezi šedivým závěsem a zdí v barvě květů magnolie paprsek slunce a ozářil podlahu z nalakovaných dubových prken a trochu ošlapaný kobereček s modrými a bílými pruhy, na němž ležely Tomovy džíny, které tam v noci odhodil. Ten pohled v něm znovu vyvolal pocit, že celá situace je hodně neobvyklá. Nebyl typ člověka, který se často probouzel v cizí posteli. A bylo mu jasné, že o Esme platí totéž, přestože to nechtěla přiznat. V duchu si kladl otázku, zda šlo o společné spontánní vzrušení. Nebo na to oba už dávno mysleli a doufali, že se to stane? Když se Esme protáhla a upravila si tričko s nápisem Glastonbury 2005, které používala místo noční košile, napadlo Toma, že brzy budou znát odpověď.

„Jdeme dál,“ prohlásila a podívala se na něj. Jak na něj upřela své hnědé oči, okamžitě si uvědomil, že její pohled v něm vyvolává ohromně příjemný pocit klidu. „Pravidlo číslo čtyři je závažné.“

„Vážně závažné? Nebo si ze mě utahuješ?“

„Vážně závažné,“ přisvědčila a posadila se na posteli. Jako by chtěla dát najevo, že takový rozhovor nelze vést vleže a nedívat se jeden druhému do očí.

„Dobrá.“

„Nechci vyprávět zdlouhavé příběhy a líčit podstatu důležitých věcí. Ale měl bys vědět, že nesnáším lhaní a neodpouštím podvádění. Nikdy. Vím, že někteří lidé se s tím dokážou vypořádat. Ale pro mě je to naprosto nepřijatelné.“

„Jasně.“

„Netvrdím, že se tak budeš chovat. Jen chci, aby ti to bylo jasné. Tyhle věci svým způsobem zničily moji rodinu.“

„To mě mrzí.“

„V pohodě. Je to už hodně dávno. Ale s člověkem se to táhne dál, víš, jak to myslím.“

„Zřejmě ano,“ řekl Tom a netušil, co by měl dodat, takže nastalo chvíli ticho. Pak se Esme znovu ujala slova.

„Jsem přesvědčena, že když se mluví o věcech dřív, než se z nich stane velký problém, dá se s nimi pracovat. Ať jde o cokoliv.

„Tedy pokud nejsi profesionální zločinec nebo něco podobného.“

„No, víš...“

„Opravdu? Viděla jsem ti to v očích.“

„Dva roky za ozbrojenou loupež.“

„Sakra.“

„Bylo to hezké, ale je konec,“ pravil Tom a předstíral, že chce vstát z postele. Esme ho chytila za paži a Tom se svalil zpátky vedle ní.

„Chci tím říct,“ pokračovala Esme v tématu, „že jsem vždycky věděla, že kdyby se něco takového stalo, nemohla bych s tím žít.“

Tom přikývl. Rád by jí řekl, že to nebude problém. Ale neudělal to. Místo toho ji políbil, na znamení tichého souhlasu, když už neřekl nic nahlas. Když se odtáhl, začala zase mluvit.

„A tím se dostáváme k další věci.“

„Hm?“

„K manželství,“ řekla.

„Ale tohle není vážný vztah, nebo jo? Nechceš tvrdit, že jsme zasnoubeni, protože jsme měli sex a ty patříš do nějaké pomatené křesťanské sekty.“

„Tak to není. Ve skutečnosti je to přesně naopak,“ řekla Esme a zadívala se na pokrývku, aby se jejich oči nesetkaly. „Možná to bude znít hloupě, ale chci, abys věděl, že se nikdy nehodlám vdát.“

„Nikdy?“

„Nikdy. A myslím to vážně, Tome. Nejsem typ ženy, která to tvrdí, dokud ji někdo nepožádá o ruku. U mě je nikdy opravdu nikdy. A vím, že je předčasné o tom mluvit. Ale někteří muži se chovají hrozně, když to zjistí.“

„Takže?“ opáčil Tom, který byl tak trochu překvapený, k jakému tématu se dostali. Nechtěl se dál vyptávat. „Asi tě potěší, že já ten typ nejsem.“

„Nevadí ti to?“

„Mně je to jedno. Nikdy jsem nepřemýšlel o manželství ani o dlouhodobém vztahu,“ řekl s vědomím, že se za jeho slovy skrývá celá řada důvodů.

„Bezva,“ pravila Esme a zjevně se jí ulevilo. „Je dobře, že je ti to jedno. Mně taky. I když ne tak jako většině lidí.“

„Pravidlo číslo pět,“ prohlásil Tom a vzal ji za ruku. „Žádné manželství.“

„Dobrá,“ přikývla Esme s úsměvem. „Mimochodem, co kdybych byla v nějaké křesťanské sektě?“

„No, nejspíš bych do ní taky vstoupil.“

Esme se zasmála a prohodila: „Jak romantické.“ Oba zmlkli a Tom si náhle uvědomil, že přemýšlí, jak se do té situace vlastně dostali.

Předešlý den strávili v St James Parku, domluvili se, že se ve dvě odpoledne sejdou, a rozloučili se na prahu jejích dveří, který překročili před pouhými jedenácti hodinami. Koupil oběma kávu a zmrzlinu a pak chodili kolem jezírek a seděli na lavičce a dívali se na pelikány, kachny a husy.

Potom s ním šla na koncert, který se konal v Kentish Townu v pochybné hospodě zvané U Kozy a boty, kde Tom hrál s covery kapelou Top Gunz. Po celou dobu se díval do zadní části místnosti, kde seděla u stolu a pozorovala opilce tančící na písničky „Chelsea Dagger“ a „I Predict a Riot“, které zpíval zpěvák s velkým zanícením, zatímco muzikanti hráli s naprostým nezájmem.

Poté očekával, že se vrátí domů a stráví další bezesnou noc přemýšlením, kde se s Esme příště setká. Ale k jeho údivu navrhla, že si vezmou taxíka a pojedou k ní. Tam tiše vklouzli do jejího pokoje, padli do postele s neohrabaností a váhavostí puberťáků a v tlumeném oranžovém světle pouliční lampy pronikajícím chatrnými závěsy svlékli jeden druhého. Sex byl nervózní a nejistý. Při druhém pokusu, k němuž došlo o půl hodiny později, se poučili z předchozích chyb, takže byl mnohem lepší.

Všechno se dělo rychle. Tak rychle, až si Tom v duchu říkal, že tento rok neměl něco takového dopustit. Tak rychle, že mu i ostatní říkali, že tento rok neměl něco takového dopustit.

Ale co když je to tak správně? Co když zjistil, že našel Esme v pravý čas svého života a že ona našla jeho v pravý čas svého života? Tom se už pár let necítil tak vzrušený a nadějeplný jako onoho rána. Strávil mnoho let snahou objevit život, jenž by fungoval, a možná se mu to konečně podařilo.

Když časně ráno leželi poklidně v posteli, napadlo Toma, že jí poví něco o sobě. Pár věcí, které by měla vědět. Ale pak usoudil, že nemá smysl kazit příjemnou pohodu. Teď byli šťastní. On byl teď šťastný. A navíc měli čas. Spoustu času, pokud se vše bude vyvíjet tímto směrem. Jednou přijde ta pravá chvíle, ale teď to prostě není.

„Dobrá. Už nic vážného,“ ozvala se Esme, jako by mu četla myšlenky, a tím ukončila jeho vnitřní monolog. „Chceš znát pravidlo číslo šest?“

„Záleží na tom, kolik jich ještě bude.“

„Je poslední, slibuji. Ale zřejmě nejdůležitější,“ prohlásila. „Pravidlo číslo šest říká, že kdykoliv budeme spolu, musíš vstát jako první a uvařit čaj. Já mám ráda středně silný. Barvy karamelové tyčinky.“

„Tak moment,“ opáčil Tom. „Co když moje pravidlo číslo jedna říká, že ty musíš pokaždé uvařit čaj?“

„No, to určitě neříká, ale i kdyby, já ho stanovila první. A tím je to dáno.“

„Jasně. Takže jestli tomu rozumím správně, kdybychom spolu byli například padesát let, budu ti muset každé ráno uvařit čaj.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 24 vzpomínek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.