Café Groll

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Štifter

Café Groll – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Evě

Stáli jsme proti sobě a mlčeli. „Líbím se vám,“ řekla a já zkřížil ruce před svým rozkrokem. Pak jsme dlouho mlčeli, věděl jsem, že by stačil jemný náznak a byli bychom spolu jako jeden, čekala na to, já jsem pořád neříkal nic, lehla si na hladinu a nechala si natéct vodu do uší, takže i kdybych něco pronesl, nebyla by mě slyšela, ale já se rozhodl mlčet. Potopila se celá, chvíli jsem pátral, kudy proplouvá, jen jsem tušil, že se přiblíží ke mně. Spatřil jsem ji pod hladinou, přímo proti mně, vynořila se k rychlému nádechu a znovu se potopila, otevřela oči a přes zakalenou vodu hleděla na mé béžové spodní prádlo, dotkla se mě nosem a já ji nechal, protože dlouho pod vodou nevydrží, bude se muset znovu nadechnout.

Rudolf Slíva, 1949

I.

Sedím na pavlači našeho domu a kouřím už pátou cigaretu. Trochu sem táhne, okna už dávno netěsní, ale venku je ještě docela příjemně. Poslední paprsky slunce, které se už ztratilo za střechami sousedních činžáků, objaly altán na konci zahrady a já přes dvoje dveře slyším z kuchyně manželku, jak přerovnává hrníčky v kredenci. Dělá to každý měsíc zhruba ve stejnou dobu, každý hrnek vezme do ruky a opatrně ho otře, aby všechno zůstalo čisté.

Včera se pustila do úklidu půdy, kde po celý náš společný život jen vršíme nepotřebné harampádí. Prý to už takhle dál nejde a je potřeba věci protřídit, ideálně vyhodit. V koutě, kde se válejí zbytky rozbitých kachlů z kamen, našla pár krabic s papíry, které jsem tam kdysi uložil v domnění, že se k nim ještě někdy vrátím, ale pak je překryly další věci a pod nánosem krámů jako by se vytratily i vzpomínky. Kdyby se žena neobjevila ve dveřích s nožíkem, kterým rozřízla tenký provázek, a kdyby na ni nevykoukly staré fotky dam a dívek, které jsem kdysi všechny znal, asi bych na ty holky časem úplně zapomněl.

Bydlíme v Riegrově ulici v Českých Budějovicích, v domě, který koupil manželčin otec, lékárník od Bílého anděla na náměstí. Přímo vedle nás je stará továrna na klobouky, postavená ve dvacátých letech Václavem Požárkem. Je fajn chlap, jen trochu naivní; pořád věřil, že mu fabriku neseberou, ale minulý týden dostal z výboru nařízení, aby vyklidil provozní místnosti a předal je národnímu podniku Motor – Union. Dějiny semlely Požárka a nakonec možná sežerou i nás. A tak moje krásná žena přesvědčila sebe samu, že kdyby se něco stalo, chce odtud odejít s uklizenou půdou. A proto tam teď štrachá, hledá, třídí a vyhazuje. Trochu si myslím, že ji ta půda vrací do časů, kdy všechno bylo ještě aspoň trochu normální. Prý jsme na začátku nové etapy lidstva, dozvídám se denně z novin, a tak snad i ty šlapky, o kterých budu vyprávět, mají v Československu zakládat družstva.

Holky zahrabané na půdě ve starých papírech a fotkách byly moje. Růžena, Fanča, Milena, Rozára, asi bych je všechny dokázal pojmenovat i bez karet, které obsahují víc než jejich jméno. Sedím teď s nimi na pavlači, kouřím, oči mi od papírů odbíhají na konec zahrady k altánu, který už se ponořil do šera, za chvíli si tady budu muset rozsvítit. Jak se jmenovala tahle… Kdybych k ní přiřadil složku, věděl bych to hned, ale musím ještě trochu potrénovat paměť, v mém věku je to už potřeba. Pepina! Tohle byla přece Pepina z Krajinské ulice.

Ty holky byly moje pacientky. Chodily ke mně na kontrolu a já docházel k nim. Občas některou z nich potkám na ulici, jsou to už staré báby, kolem nich běhají vnoučata. Bába uctivě pozdraví a věří, že na ni nevykřiknu: „Že ty seš ta Frantína z Café Groll, za kterou jezdili chlapi až z Vídně!“ Tahle Frantína bydlí kousek od nás za rohem, vídám ji nejčastěji.

Některé věci se nesmažou, ani kdybyste je schovali do nejčernějšího kouta naší půdy. A i když je spálíte, stejně zůstávají uložené v hlavě. Zmizí až s námi. Až tady jednou nebudeme.

II.

Většina lidí prožívá své stárnutí přes děti. Bývají tím otravní, jsou nervózní, že to jde do první třídy – jak se to stalo, že už maturuje – moje dítě už má dítě? Tohle jsme s Libuškou nikdy řešit nemuseli, protože nám pánbůh dítě nedal. Své stárnutí si uvědomuji přes náš dům, narodil jsem se roku 1888, kdy ten barák postavili, ale nikomu to neříkám, nechci být otravný jako lidé, kterým se rozmnožení podařilo. Pozoruji, jak se nám odlupuje omítka na fasádě, jak se pomalu drolí malé římsy a kuželky pod parapetem, jak špatně už se zavírají okna, dům dosluhuje… ale přesto věřím, že ho po nás jednou někdy někdo opraví, že mu zase dodá lesku, který si zaslouží, protože domy se opravovat dají, to jen my jsme odsouzeni k zániku.

Zleva vedle nás ještě před pár lety bydlela německá rodina, vlastnili jsme totožné, jen zrcadlově obrácené baráky postavené podle jednoho projektu. Němce vyhnali, a s lidmi, kteří přišli po nich, si už přes zídku nepovídám. Stejně na zahradu moc nechodí, jen je občas vidím z pavlače, když tu sedím na rozvrzané židli a něco si čtu. Nebývám tu sám, věřím, že tady se mnou někdy sedává manželčin otec, který tenhle dvoubytový činžák miloval, nebo stará paní Hamtáková, která tu žila ještě před nimi, všichni to tu museli mít rádi, a to se pak těžko odchází. Teď bych klidně uvěřil, že si tu vedle mě posedaly všechny ty Růženy, Fanči, Mileny a Rozáry, které neměly to štěstí, aby se z nich staly staré báby, a v nebi dostaly úkol dál rozveselovat chlapy, protože k tomu byly stvořené.

Poznal jsem je na konci léta 1920. Bylo krátce po válce, tenkrát se jí říkalo velká, protože nikdo nevěřil, že by mohla přijít ještě nějaká větší. Bydlel jsem v chalupě u rodičů v Římově a dostal psaní z Budějovic, že hledají doktora, který by držel dohled nad herečkami zdejšího divadla a ženami lehčích mravů. Maminka prohlásila, že mě nedala studovat proto, abych se staral o kurvy, a tatínek se smál a říkal, že budu nejšťastnější chlap na světě, protože uvidím tolik dámských přirození, kolik ani pan farář nemá ve štosu u vstupu do kostela svatých obrázků. A Římov je poutní místo, takže se tisknou ve velkém.

Já se těšil. A tak jsem tu práci vzal.

V Budějcích fungovalo osm nevěstinců. Dva z nich se vydávaly za kavárny. Café Tripolis Marie Machaté, kterou pak vystřídala Marie Taliánová ve Svatotrojické ulici, a Café Groll madam Vlasty Holubové v Kasárenské. Zatímco na konci devatenáctého století se nevěstince ještě nacházely kolem středu města, tenkrát se přesunuly do nově vystavěných ulic na Pražském a Lineckém Předměstí. Počet dam byl různý, od jedné, dvou, maximálně sedm. Všechny byly svobodné, všechny katoličky a do jedné bravurně ovládaly němčinu.

Tehdy jsem Libušku ještě neznal. Potkali jsme se až v roce 1935, kdy jsem na holky už dávno nedohlížel, a protože mě lékaři z nemocnice nechtěli přijmout mezi sebe, nad doktorem prostitutek ohrnovali nos, začal jsem se věnovat hlavně malování. To byla druhá věc, která mě odmala fascinovala – nejen lidské tělo a lékařské knihy, ale zachycování okamžiku uhlem, tužkou nebo tuší. Znamenalo to pro mě menší příjmy, ale zase mi to do cesty přivedlo Libušku, jejíž otec ji chtěl nechat portrétovat, ale jako lékárník nedokázal zaplatit nejlepší budějovické malíře, a tak se náhodou dostal ke mně. A ta třicetiletá osamělá učitelka z mateřské školy se se mnou už na druhém sezení milovala tak vášnivě, že jsem se rozhodl, že ji nepustím. Třebaže jsem o sedmnáct let starší než ona.

Měl jsem za to, že jsem jí o Grollu nebo Tripolisu říkal. Teď, když mi nesla svazek papírů s fotkami, mi ale připadalo, jako bych před ní skrýval tajemství. Možná totiž nešla rovnou za mnou, ale četla si v nich, listovala… a narazila na nejtlustší spis, kam jsem si zakládal nejvíc svých amatérských kreseb. Na složku Anny Václavíkové.

III.

Byly krásné a na těch fotkách krásné zůstaly. Portréty z ateliérů význačných fotografů.

Vypadají tak cudně! Halenka zapnutá až ke krku, na hlavě mašle nebo decentní klobouček, řetízek s křížkem. Kdyby existovala kartotéka klientů, chlapi by vypadali podobně – samí vážení muži v oblecích, s kravatami a pěstěným vousem, tvářící se hrdě a odhodlaně.

Dávno před mým příchodem do Budějovic zavedl zdejší magistrát vyhlášku, že všechny šlapky musí být pod lékařským dohledem. Dostaly zdravotní knížku opatřenou fotografií. Do nich jsem psal výsledky svých lékařských prohlídek. Knížka patřila policejnímu úřadu, a když se dívka rozhodla z města odejít, musela ji odevzdat a na novém místě pak dostala jinou. Kartotéku jsem zdědil po doktorovi, který se jednoho dne sebral a odjel do Německého Brodu, odkud magistrátu poslal dopis, že se už nehodlá vrátit, protože jako katolík nemůže snášet takový morální úpadek ve městě, jež Jan Neruda nazval Florencií mezi venkovskými českými městy. Nakonec se mu ani nedivím – když jsem později počítal, kolik holek prošlo přes Budějce v letech 1878 až 1922, došel jsem k číslu 372. Tři sta sedmdesát dva prostitutek tu dělalo radost tisícům chlapů.

„Rudolfe, byl bys tak hodný a přišel mi pomoct?“ volá Libuška z kuchyně. Típnu cigaretu do plechového popelníku, vyjdu čtyři schody, které dělí pavlač s podestou od našeho bytu, projdu menší předsíní a spatřím svou ženu, jak stojí na špičkách, ale na nejvrchnější hrníčky stejně nedosáhne. Někdy si říkám, proč se mnou zůstává, i ve svých čtyřiačtyřiceti letech je stále krásná, stárne pomaleji než já a náš dům. A taky přemýšlím, jak tu jednou zůstane sama, přece jen se rozpadnu dřív než ona. Co udělá s mou knihovnou, jestli ji prodá, rozdá nebo ji bude oprašovat jako ty hrníčky…

„Všechny?“ ptám se a vím, že všechny, jako vždycky.

„Na to jsem se tě taky chtěla zeptat,“ říká Libuška a mně to chvíli nedochází.

„Jak všechny?“

„No jestli jsi je viděl všechny. Ty holky.“

Buclatý hrnek s červenými proužky a stříbrnými kolečky mi chvíli zůstane v ruce, pak jí ho podám. „Byl jsem jejich doktor, tak jsem je musel vidět všechny.“

„Mě by zajímalo, jestli jsi všechny viděl tam, kam se jinak nikdo nedívá.“

„Tam se jim, Libuško, dívalo chlapů…“

„Ty taky?“

„Byl jsem jejich doktor.“

„Takže jsi je viděl všechny.“

Směju se. „Viděl, Libuško. Já jsem se jim tam jako doktor dívat musel, abych zjistil, jestli se ještě můžou věnovat svýmu povolání. Abych jim mohl dát razítko do knížky, kam se psaly všechny prohlídky.“

Podávám Libušce poslední hrnek s podšálkem a omlouvám se jí, že se zase vrátím na pavlač, kde mám rozečtené ty poznámky, co mi přinesla z půdy. Že jsem ani netušil, že to tady ještě leží, a teď to neumím odložit. Mám pocit, že tam na mě ty holky čekají, protože to spolu ještě musíme srovnat, všechno si vyříkat, musím se jich zeptat, jak se poslední roky měly a jestli byly někdy šťastné, když rozdaly tolika chlapům tolik štěstí, vždycky aspoň na pár vteřin. Jestli se jim to někdy vrátilo. Kdyby něco potřebovala, ať na mě zase zavolá, přijdu hned, rád jí pomůžu. Dávám jí pusu na čelo a odcházím. Zastaví mě ale jedna Libuščina otázka.

„Kdo byla Anna Václavíková?“

Rád bych odpověděl, ale jen pokrčím rameny.

Pak čtyři schody dolů, pavlač, plechový popelník a cigáro.

IV.

Moje první návštěva v Café Groll. Ten podnik v Kasárenské ulici poblíž nádraží se jmenoval podle Adolfa Osvalda Grolla, od roku 1916 ho provozovala Vlasta Holubová a jméno podržela. Groll byla vyhlášená značka. Nejen pro vojáky, kteří se sem stahovali z blízkých kasáren, ale přijížděli sem šamstři z celých jižních Čech. Holky se tu tolik netočily, a tak měl klient poměrně velkou šanci, že kurtizánu, o které celý měsíc snil a na kterou celý měsíc šetřil, zase uvidí. Zatímco třeba v bordelu Bernarda Machatého holky mizely přibližně po měsíci, v Grollu zůstávaly tak čtvrt roku.

Adolfa Osvalda Grolla jsem už nezažil, ale dochovala se tu z jeho časů jedna historka, kterou holky vyprávěly mládencům u skleničky vína – jednou sem totiž přišel nějaký řeznický mistr z Pištína, vybral si společnici, jmenovala se Mína, byla ve službě teprve druhý den, a když se s ní vrátil z pokoje zpátky do prostor kavárny, začal jí nadávat, hrubě ji urážel, křičel, že by měla radši šlapat chodník než svými dovednostmi kazit pověst nóbl podniku, až se ostatní hosté začali zvedat a odcházet. Holky ale Mínu nedaly, začaly řezníka tlouct a přidala se k nim i spolumajitelka podniku Matylda Grollová. Dokonce o tom psaly noviny, jak ho ty děvky tloukly býkovcem, židlemi i rozličnými jinými předměty, až „mistr utrpěl lehké zranění, oháněv se kolem sebe gumovou pivní rourou“. Tyhle holky poslaly pro strážníka, protože urážet se nenechají, a řezník si pak odseděl šest dní pro lehké zranění a ublížení na těle.

Moje první návštěva Grollu. Přede mnou seděla Vlasta Holubová, která to tu poslední čtyři roky vedla, přečkala válku a konečně se jí zase začínalo dařit. Byla to skutečná madam – postavu měla sice jako hruška, takže lakovaná thonetka pod její zadnicí praskala, ale taky měla vychování, vyzařující z každého jejího gesta i slova, které nejdřív předžvýkala, než ho pustila ven. Nohy držela cudně u sebe, z tabatěrky vytáhla cigáro a čekala, až najdu zápalky, aby mohla začít kouřit. Prohlížela si navštívenku, kterou jsem před ni položil, a měřila si mě očima.

„Rudolf Slíva,“ řekla a potáhla z cigarety. „Kolik vám je, pane doktore?“

„Třicet dva let, madam. Vystudoval jsem v Praze…“

„Promiňte, o tom, že máte Ausbildung, nepochybuji,“ skočila mi do řeči. „Ale máte nějakou zkušenost se službami, které takové kavárny, jako je ta naše, nabízejí?“

„Dosud jsem neměl tu čest, madam.“

„A víte vůbec, o co tu jde?“

Chtěl jsem jí konkrétně odpovědět, popsat, co všechno jsem si o bordelech nastudoval nebo co jsem se doslechl, ale nemohl jsem najít vhodná slova, abych někoho neurazil nebo nenazval špatným jménem. Už už jsem cítil, jak mi vysychá v krku, a tak jsem madam poprosil o kávu a řekl: „Myslím, že se nemáte čeho obávat. Jako lékař jsem vázán tajemstvím ke všem pacientkám. Ve vašem případě cítím obzvlášť velkou povinnost, aby ven neunikla jakákoliv choulostivá informace, která se týká vašich svěřenek nebo pánů, kteří se s nimi chodí přátelit.“

Začala se smát. „Přátelit…“ řekla a chichotala se nahlas. „Dobře, pane doktore. Zajistím, aby se s vámi přátelily všechny dámy, které u mě pracují. Budou k vám chodit pravidelně na kontrolu, na to persönlich dohlédnu. Přijďte se dnes večer seznámit.“

Podala mi ruku, řekla, že se bude těšit, a odešla po širokých schodech do patra, kde jsem tušil pokojíčky. Dopil jsem kávu a opustil dům, abych se tam večer opět vrátil. Spřátelit se s děvkami.

V.

Jako budějovický lékař jsem si mohl dovolit pronajmout prostorný byt u Dlouhého mostu. Je to výstavní činžák s nárožní věží, odkud jsem dohlédl až do Čtyř Dvorů nebo na sádky, za kterými se tyčila německá rolnická škola. Byl bych mohl přijmout i služebnou, ale protože jsem bydlel sám, rozhodl jsem se o své věci a domácnost s výjimkou praní postarat bez posluhovačky. Moc jsem neuklízel, ale přesto jsem se každé ráno donutil ustlat postel a odnést ponožky pohozené vedle postele na hromádku do kuchyně. Jednou týdně ke mně docházela paní Knechtová z České, aby si odnesla špinavé prádlo na vyprání.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Café Groll.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.