Vidím ťa

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Clare Mackintosh

Vidím ťa – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

VIDÍM ŤA

CLARE MACKINTOSH

VIDÍM ŤA

Copyright © Clare Mackintosh, 2016

Translation © Tamara Chovanová, 2020

Cover Design © Tereza Králová, 2020

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1925-4

ISBN e-knihy 978-80-566-1986-5 (1. zverejnenie, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-1987-2 (1. zverejnenie, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-1985-8 (1. zverejnenie, 2020) (ePDF)

Mojim rodičom, ktorí ma tak veľa naučili.

Poďakovanie

Je všeobecne známe, že druhá kniha vie dať autorovi zabrať, a táto by sa nedostala na svetlo sveta bez podpory, vedenia a praktickej pomoci mnohých veľkorysých ľudí. Úprimne ďakujem Guyovi Mayhewovi, Davidovi Shipperleemu, Samovi Blackburnovi, Garymu Fergusonovi, Darrenovi Woodsovi a Joanne Harveyovej za pomoc pri rešeršovaní. Všetky chyby sú moje a pri písaní som výdatne používala umeleckú licenciu. Zvláštna vďaka patrí Andrewovi Robinsonovi, ktorý mi venoval toľko svojho času, že som ho obsadila do tejto knihy.

Ďakujem Charlotte Beresfordovej, Merilyn Daviesovej a Shanovi Kirkovi za plodné diskusie o zápletke a kontrolné čítanie a Sally Boormanovej, Rachel Lovelockovej a Paulovi Powellovi za to, že štedro zvyšovali ponuky na dobročinných aukciách o právo dať svoje meno nejakej postave.

Život spisovateľov je často osamelý. Môj život veľmi obohacujú komunity na Twitteri, Instagrame a Facebooku, ktorých členovia majú vždy naporúdzi povzbudivé slová, virtuálne poháre šampanského a nápady, ako pomenovať morča. V onlinovom aj skutočnom živote ma stále ohromuje veľkorysosť detektívkarských kolegov – neviem si predstaviť nič povzbudzujúcejšie. Spisovatelia sú skvelá partia.

Mám šťastie, že ma zastupuje najlepšia literárna agentka vo svojom odbore Sheila Crowleyová, a som nesmierne hrdá, že som autorkou agentúry Curtis Brown. Ďakujem najmä Rebecce Ritchiovej a Abbie Greavesovej za ich podporu.

Nebola by som ani spolovice taká dobrá autorka bez talentu a porozumenia mojej editorky Lucy Malagoniovej, je s ňou radosť pracovať. Tím vo vydavateľstve Little, Brown je výnimočný a ďakujem Kirsteen Astorovej, Rachel Wilkiovej, Emme Williamsovej, Thalii Proctorovej, Anne O’Brienovej, Andy Hineovej, Kate Hibbertovej a Helene Doreeovej za ich nadšenie a obetavosť.

Mala by existovať nejaká cena pre rodiny spisovateľov, ktorí sa musia vyrovnať s náladovosťou, termínmi, prihorenými večerami a oneskoreným rozvážaním detí do školy. Keďže nemám nijaké medaily, venujem svoju lásku a vďaku Robovi, Joshovi, Evie a Georgeovi – ste svetlo môjho života a len vďaka vám môžem písať.

Napokon ďakujem z celého srdca kníhkupcom, knihovníkom a čitateľom, ktorým sa tak veľmi páčila moja prvá kniha Prečo si ma tu nechal?, že sa z nej stal bestseller. Som vám veľmi vďačná a dúfam, že rovnako sa vám zapáči Vidím ťa.

Každý deň robíš to isté.

Presne vieš, kam ideš.

A nielen ty.

1

Muž stojí tak blízko za mnou, až mi od jeho dychu zvlhne šija. Pohnem nohu o pár centimetrov dopredu a pritisnem sa na sivý kabát, páchne ako mokrý pes. Mám pocit, že od začiatku novembra neprestalo pršať, a z rozhorúčených tiel natlačených na seba stúpa para. Na stehno sa mi tlačí príručný kufrík. Keď vlak hegne pri zatáčaní, udrží ma vo vzpriamenej polohe len masa okolitých ľudí, nechtiac sa opriem o sivý kabát, aby som udržala rovnováhu. Na zastávke Tower Hill vozeň vypľuje zo desať cestujúcich a zhltne ďalších dvadsať, všetci sú rozhodnutí dostať sa na víkend čím skôr domov.

„Postúpte ďalej do vozňa!“ ozve sa hlásenie.

Nikto sa ani nepohne.

Sivý kabát odíde a ja zaujmem jeho miesto hlavne preto, lebo sa teraz môžem držať zábradlia a necítim na šiji DNA neznámeho muža. Moja kabelka sa ocitne za mnou, tak ju potiahnem pred seba. Dvaja japonskí turisti majú na hrudiach obrovské ruksaky, ktoré zaberajú miesto ďalších dvoch ľudí. Žena na druhej strane vozňa si všimne, že na nich hľadím, zachytí môj pohľad a urobí solidárnu grimasu. Na okamih sa jej zadívam do očí, potom sklopím zrak na svoje nohy. Topánky okolo mňa sú rôznorodé – pánske sú veľké a lesknú sa pod pásikavými nohavicami, dámske sú pestrofarebné, majú vysoké podpätky a prsty natlačené do nemožne úzkych špičiek. Medzi nohami vidím nepriehľadné čierne nylonky končiace v žiarivo bielych teniskách. Ich majiteľka je skrytá, ale predstavujem si, že má čosi vyše dvadsať, závratne vysoké kancelárske ihličky má strčené vo veľkej taške alebo v zásuvke v práci.

Cez deň nikdy nenosím vysoké podpätky. V podstate som sa nevyzula zo šnurovacích topánok, odkedy som otehotnela a čakala Justina, a pri pokladnici v Tescu ani pri prehováraní batoľaťa, aby stúpalo do kopca, nemajú podpätky čo hľadať. Teraz som už dosť stará, aby som mala rozum. Hodinu trávim vo vlaku cestou do práce, hodinu cestou domov. Potkýnam sa na rozbitých eskalátoroch, kľučkujem medzi buginami alebo bicyklami. A prečo? Aby som mala nohy v lodičkách osem hodín pod kancelárskym stolom? Odložím si lodičky na sviatky. Do práce nosím rovnošatu pozostávajúcu z čiernych nohavíc a rôznych strečových topov, ktoré netreba žehliť, a toto oblečenie je dosť elegantné, aby som v ňom mohla chodiť do práce. V spodnej zásuvke mám sveter na rušné dni, keď sa dvere stále otvárajú a teplo uniká s každým nádejným klientom.

Vlak zastane a pretlačím sa von na nástupište. Odtiaľto chodievam nadzemnou dopravou, a hoci je často rovnako nabitá, mám ju radšej. V podzemí som nesvoja, nemôžem dýchať, hoci viem, že to je len v mojej hlave. Snívam o práci, kam by som mohla chodiť peši, ale to sa mi nikdy nepodarí – jediné slušne platené pracovné miesta sú v centre mesta, jediné bývanie, na ktoré si človek môže vziať hypotéku, je na jeho okraji.

Musím na vlak čakať a zo stojana pri automate na cestovné lístky si vezmem London Gazette. Titulky sú patrične pochmúrne, veď je piatok 13. novembra. Polícia odhalila ďalší plánovaný teroristický útok – na prvých troch stranách sú fotky výbušnín, ktoré našli v byte v severnom Londýne. Pozerám na fotky fúzatých zatknutých mužov a prejdem na miesto pri tabuľke, keď sa otvoria dvere na vozni. Vďaka tomu, že starostlivo zaujmem správne miesto, môžem vkĺznuť do svojho obľúbeného kútika, prv než je vozeň nabitý. Na samý koniec uličky, kde sa môžem oprieť o sklený panel. Zvyšok vozňa sa rýchlo zaplní a poobzerám sa po stojacich ľuďoch, odľahne mi, že nevidím nijakého starčeka ani tehotnú ženu. Hoci mám topánky na nízkych podpätkoch, nohy ma bolia, lebo som takmer celý deň stála pri registračkách. Nie je mojou úlohou zakladať papiere na miesto. Má to na starosti dievčina, ktorá xeroxuje detaily nehnuteľností a má udržiavať poriadok v registračkách, ale odišla na dva týždne na Malorku a dnes som zistila, že to nerobila už celé týždne. Našla som bytové priestory medzi nebytovými a ponuky na predaj zmiešané s ponukami na prenájom. Dopustila som sa chyby a povedala som to nahlas.

„Bude dobre, ak v tom urobíš poriadok, Zoe,“ povedal Graham. A tak som sa nevenovala objednávaniu prehliadok, ale stála som v prievane na chodbe pred Grahamovou kanceláriou a ľutovala som, že som otvorila ústa. Pracovať vo firme Hallow & Reed nie je zlé. Pôvodne som tam chodila raz do týždňa a viedla účtovníctvo, potom vedúca kancelárie odišla na materskú a Graham mi navrhol, aby som nastúpila na jej miesto. Som účtovníčka, nie osobná asistentka, ale ponúkli mi slušný plat, a keďže som v tom čase stratila pár klientov, chopila som sa príležitosti. Prešli tri roky a stále som tam.

Keď dorazíme ku Canada Water, vozeň sa vyprázdni a ľudia, ktorí stoja, sa rozhodli stáť z vlastnej vôle. Muž sediaci vedľa mňa má nohy tak naširoko rozkročené, že ja musím nohy vytočiť nabok, a keď pozriem na cestujúcich oproti, dvaja iní muži sedia rovnako. Je to vedomé? Alebo je za tým vrodená túžba chlapov byť väčší ako ostatní? Žena na sedadle predo mnou posunie nákupnú tašku a začujem neomylné cinknutie vínovej fľaše. Dúfam, že Simon strčil fľašu do chladničky – bol to dlhý týždeň a teraz netúžim po inom, len schúliť sa na pohovke a pozerať televíziu.

V London Gazette sa bývalý finalista súťaže X Factor sťažuje, že naňho „dolieha sláva“ a väčšiu časť strany venujú debate o práve na súkromie. Čítam, ale slová nevnímam, len pozerám na fotky a prebehnem pohľadom titulky, aby som bola v obraze. Nespomínam si, kedy som naposledy čítala celé noviny alebo si pozrela v televízii správy od začiatku do konca. Pri raňajkách zachytím útržky Sky News alebo cestou do práce si prečítam titulky v novinách ponad niečie plece.

Vlak zrazu zastane medzi stanicami Sydenham a Crystal Palace. Na druhej strane vozňa si ktosi frustrovane vzdychne, ale nenamáham sa pozrieť kto. Už je tma, a keď hľadím do okien, vidím len svoju tvár, ešte bledšiu než v skutočnosti a pokropenú dažďom. Zložím si okuliare a pošúcham si preliačiny, ktoré mi po nich zostali na koreni nosa. Počujeme praskanie hlásenia, ale je také tlmené a poznačené prízvukom, že nikto nevie, o čo ide. Môže to byť čokoľvek od zlyhania signalizácie po telo na koľajach.

Dúfam, že nejde o telo. Myslím na pohár vína a na to, že Simon mi masíruje chodidlá na pohovke, potom sa cítim previnilo, že myslím na svoje pohodlie, nie na nejakého chudáka samovraha. Som si istá, že nejde o telo. Telá tam bývajú v pondelok ráno, nie v piatok večer, keď je práca ďaleko a čakajú nás blažené dva dni voľna.

Zaškrípu brzdy a zavládne ticho. Nech ide o čokoľvek, chvíľu sa zdržíme.

„To nie je dobré znamenie,“ poznamená muž vedľa mňa.

„Hm,“ zamrmlem nezáväzne. Ďalej prevraciam novinové stránky, ale šport ma nezaujíma a na konci sú samé inzeráty a divadelné recenzie. Týmto tempom prídem domov až po siedmej, na večeru sa budeme musieť uskromniť s niečím ľahkým, nemôžem upiecť kura, ako som plánovala. Cez týždeň varí Simon, ja varím v piatok večer a cez víkend. Keby som ho požiadala, varil by aj vtedy, ale to som nechcela. Nemôžem od neho vyžadovať, aby varil pre nás a pre moje deti každý večer. Možno kúpim niečo v samoobslužnej reštaurácii.

Preskočím ekonomickú rubriku a pozriem na krížovku, ale nemám pri sebe pero. A tak čítam inzeráty a premýšľam, že možno uvidím nejakú prácu pre Katie – alebo aj pre seba, hoci viem, že nikdy neodídem z firmy Hallow & Reed. Platia mi dobre a viem, čo robím, a nebyť môjho šéfa, bolo by to dokonalé. Zákazníci sú väčšinou milí. Ide hlavne o začínajúce firmy, ktoré hľadajú kancelárie, alebo o firmy, ktorým sa darí a hľadajú väčšie priestory. Nemáme veľa obytných priestorov, ale byty nad obchodmi vyhovujú mladým ľuďom, čo si hľadajú ubytovanie prvý raz alebo majú nízky príjem. Dosť často mám dočinenia s čerstvo rozvedenými alebo opustenými manželmi. Keď sa mi to zdá vhodné, niekedy im hovorím, že viem, čo prežívajú.

„Dopadlo to dobre?“ spytujú sa vždy ženy.

„Nič lepšie som nemohla urobiť,“ odvetím sebaisto. Presne to chcú počuť.

Nehľadám prácu pre devätnásťročné dievča, čo chce byť herečkou, ale zahnem rožtek na stránke s inzerátom firmy, čo hľadá manažérku. Neškodí vedieť, čo je v ponuke. Chvíľu si predstavujem, ako vojdem do kancelárie Grahama Hallowa, podám mu výpoveď a poviem, že už mám dosť toho, že sa ku mne správa ako k špine. Potom pozriem na plat, ktorý ponúkajú, a pripomeniem si, ako dlho mi trvalo, kým som sa prepracovala k platu, z ktorého sa dá vyžiť. Nehovorí sa, že lepší vrabec v hrsti?

Na posledných stránkach Gazette sú samé inzeráty na financie a nebankové pôžičky. Úmyselne sa vyhýbam inzerátom na pôžičky – vzhľadom na tie úrokové sadzby by človek musel byť šialený alebo zúfalý – a pozriem na spodok stránky, kde sú inzeráty na erotické služby alebo telefonické chaty.

Vydatá žena hľadá partnera na diskrétne neformálne stretnutia. Pošlite sms v tvare ANJEL na číslo 69998 na zaslanie fotky.

Zvraštím nos skôr nad závratnou sumou za esemesku, než nad ponúkanými službami. Kto som, aby som posudzovala, čo robia iní? Už chcem obrátiť stránku, zmierená s tým, že si prečítam o včerajších futbalových zápasoch, keď zbadám inzerát pod Anjelom.

Na sekundu sa mi zazdá, že ma klame zrak, silno žmurknem, ale nič sa nezmení.

Som taká zaujatá tým, čo vidím, že si ani nevšimnem, keď sa vlak znova pohne. Zrazu vyrazí a mňa hodí nabok, takže automaticky vystriem ruku a opriem sa o susedovo stehno.

„Prepáčte!“

„To nič, nič sa nestalo.“ Usmeje sa a ja sa donútim opätovať mu úsmev, ale srdce mi divo búši a ohromene hľadím na inzerát. Je pri ňom uvedené rovnaké upozornenie o cene telefonických hovorov a číslo sa začína 0809. Webová adresa je www.najditupravu.com. No ja hľadím na fotku. Je zostrihnutá, ale jasne vidieť blond vlasy a kúsok ramienka čierneho topu. Žena je staršia než ostatné, čo ponúkajú erotické služby, ale fotka je taká zrnitá, že je ťažké odhadnúť presný vek.

Ibaže ja viem, koľko má žena rokov. Viem, že má štyridsať.

Lebo tá žena v inzeráte som ja.

2

Kelly Swiftová stála v strede vozňa na linke metra Central a naklonila sa nabok, aby udržala rovnováhu, keď vlak vošiel do zákruty. Na Bond Street naskočili do vlaku dve deti, nemohli mať viac ako štrnásť – pätnásť rokov, a predbiehali sa, kto horšie zanadáva, čo sa bilo s ich prízvukom strednej triedy. Bolo príliš neskoro, aby šli z popoludňajšieho krúžku, vonku už bola tma. Kelly dúfala, že idú domov, nie užiť si večer vonku. Najmä nie v tom veku.

„Do riti posratej!“ Chlapec zdvihol pohľad, a keď uvidel Kelly, zatváril sa rozpačito. Kelly nasadila výraz, ktorý neraz videla na tvári svojej mamy, a tínedžeri zmĺkli, silno očerveneli a odvrátili sa, akoby skúmali vnútornú stranu zatvárajúcich sa dverí. Zrejme som dosť stará, aby som im bola matkou, premýšľala ľútostivo, keď si odrátala ich vek od tridsiatky. Keby začala skoro... Niektoré jej bývalé spolužiačky mali deti v puberte, Kelly na facebookovú stránku často chodili hrdé rodinné fotky, dokonca dostala od ich detí ponuku na priateľstvo. To je dobrý spôsob, ako ženu donútiť, aby sa cítila stará.

Kelly zachytila pohľad ženy v červenom kabáte na druhej strane vozňa, pochvalne prikývla, keď videla, ako schladila malých darebákov.

Kelly jej s úsmevom opätovala pohľad. „Mali ste dobrý deň?“

„Chvalabohu, že sa končí,“ odvetila žena. „Užime si víkend, však?“

„Ja budem pracovať. Až v utorok mám voľno.“ A budem mať voľno iba deň a potom ďalších šesť dní v kuse, premýšľala som a v duchu zastonala pri tej predstave. Žena sa zhrozila. Kelly len pokrčila plecami. „Niekto to musí robiť, no nie?“

„Zrejme.“ Keď vlak spomaľoval pred Oxford Circus, žena vykročila k dverám. „Dúfam, že budete mať pokojnú službu.“

Aby si to nezariekla, pomyslela si Kelly. Pozrela na hodinky. Do Stratfordu zostávalo deväť zastávok – vybaví, čo treba, a vráti sa nazad. Doma bude o ôsmej. Možno o pol deviatej. A ráno o siedmej nastúpi znova do vlaku. Zívla a ani sa nenamáhala zakryť si ústa, rozmýšľala, či má doma niečo na jedenie. Bývala v dome pri Elephant a Castle s tromi inými ženami, ich priezviská poznala iba z účtov za nájomné úhľadne pripichnutých na nástenke v hale, kde si ich raz do mesiaca vyzdvihli. Nájomca chcel z bytu vytĺcť čo najviac peňazí a premenil obývačku na spálňu, takže spoločný priestor mali iba v kuchynke. Zmestili sa tam len dve stoličky, ale jej spolubývajúce mali taký rozdielny pracovný čas, že Kelly aj celé dni nikoho nevidela. Žena bývajúca v najväčšej izbe sa volala Dawn a bola zdravotná sestra. Bola mladšia ako Kelly, ale domáckejšie založená a občas nechávala Kelly pri mikrovlnke niečo pod zub s prilepenou ceduľkou Dobrú chuť! Pri pomyslení na jedlo jej zaškvŕkalo v žalúdku a pozrela na hodinky. Popoludnie mala rušnejšie, než čakala, na budúci týždeň musí zostať o pár hodín dlhšie, inak to nezvládne.

Na Holborne nastúpilo zopár biznismenov a Kelly si ich obzrela skúseným okom. Na prvý pohľad vyzerali všetci rovnako, krátke vlasy, tmavé obleky, príručné kufríky. No dôležité sú detaily, premýšľala Kelly. Skúmala jemný pásik, názov knihy bezstarostne strčenej do tašky, okuliare s kovovým rámom a s jednou bočnicou pokrivenou, hnedý kožený remienok na hodinkách, vyčnievajúci spod bielej bavlnenej košele. Osobné zvláštnosti, vďaka ktorým vytŕčali medzi takmer rovnakými mužmi. Kelly ich otvorene, nevzrušene skúmala. Len si to cvičím, nezáleží mi na nich, hovorila si a vtedy jeden z nich zdvihol zrak a zistil, že naňho chladne upiera pohľad. Myslela si, že muž sa odvráti, ale on žmurkol a pery sa mu zvlnili v sebavedomom úsmeve. Kelly mu pozrela na ľavú ruku. Ženatý. Urastený beloch, asi meter osemdesiat, na sánke strnisko, ktoré tam zrejme ešte pred pár hodinami nebolo. Na vnútornej strane kabáta svietila zabudnutá žltá ceduľka z čistiarne. Stál tak vzpriamene, až by bola ochotná staviť sa, že je to bývalý vojak. Pôsobil nenápadne, ale Kelly by ho spoznala, keby sa ešte niekedy stretli.

Spokojne upriamila pozornosť na posledný príval cestujúcich, ktorí nastúpili na stanici Bank a posúvali sa ďalej, aby si uchytili ešte zopár voľných sedadiel. Takmer každý mal v ruke mobil, hral nejaké hry, počúval hudbu alebo ho len držal, akoby ho mal prirastený k dlani. Na druhom konci vozňa ktosi zdvihol mobil pred seba a Kelly sa inštinktívne odvrátila. Turisti si fotili londýnske metro, aby ho mohli ukázať doma, ale jej sa nepáčila predstava, že bude v pozadí dovolenkových fotiek nejakých neznámych ľudí, zdalo sa jej to čudné.

Bolelo ju plece, lebo keď zbehla dolu po pohyblivých schodoch a dostala sa na nástupište na zastávke Marble Arch, vybrala roh priveľmi tesne a vrazila do steny. Dorazila o pár sekúnd neskôr a zlostilo ju, že modrinu na ramene si urobila zbytočne. Nabudúce bude rýchlejšia.

Vlak zastal na stanici Liverpool Street, na nástupišti netrpezlivé davy čakali, kedy sa otvoria dvere.

Kelly sa zrýchlil pulz.

Uprostred toho davu, napoly skrytý vo vrecovitých džínsoch, v mikine s kapucňou a v bejzbalovej šiltovke, stál Carl. Okamžite ho spoznala a hoci túžila čím skôr prísť domov, nedokázala ho nechať bez povšimnutia. Podľa toho, ako splynul s davom, videla, že Carl zazrel Kelly o zlomok sekundy skôr ako ona jeho a netúžil po stretnutí.

Kelly vyskočila z vlaku vo chvíli, keď sa za ňou so syčaním zatvorili dvere. Najprv si pomyslela, že ho stratila, potom zahliadla jeho šiltovku asi desať metrov pred sebou. Nebežal, len sa rýchlo predieral davom cestujúcich odchádzajúcich z nástupišťa.

Ak sa Kelly za tých desať rokov cestovania metrom niečo naučila, potom to, že zdvorilosť tam nemá miesto.

„Uhnite!“ kričala, rozbehla sa a predierala sa medzi dvoma staršími turistami ťahajúcimi kufre na kolieskach. „Pozor!“ Ráno ho možno stratila a pritom si vyrobila modrinu na pleci, ale nedovolí mu znova uniknúť. V duchu zablúdila k večeri, ktorá ju, dúfajme, čaká doma, a odhadla, že toto sa pretiahne o ďalšie dve hodiny. Nedá sa nič robiť. Povinnosť volá. Ešte vždy si môže cestou domov kúpiť kebab.

Carl bežal hore eskalátorom. Kelly vedela, že urobil začiatočnícku chybu, a rozbehla sa po schodoch. Bolo tam menej turistov a ľahšie sa medzi nimi predieralo než na pohybujúcom sa eskalátore. Keď sa dostala na Carlovu úroveň, horeli jej svaly. Rýchlo sa obzrel ponad ľavé plece, a keď sa dostali nahor, odbočil doprava. Doriti, Carl, pomyslela si. Už som mala byť doma.

S vypätím posledných síl ho dobehla, keď sa chystal prejsť cez turniket, ľavou rukou ho chytila za bundu a pravou mu vykrútila rameno za chrbát. Carl sa chabo pokúsil vytrhnúť, takže stratila rovnováhu a čiapka jej spadla na zem. Kelly si všimla, že ju ktosi zdvihol, a dúfala, že s ňou neutečie. Už mala dosť problémov so skladom, keď minulý týždeň stratila pri šarvátke obušok, nepotrebuje ďalšie ťažkosti.

„Nenastúpil si na výkon trestu, kamoš,“ Kelly sťažka dychčala v zovretí nepriestrelnej vesty. Siahla k opasku, odopla putá, šikovne ich pripla Carlovi na zápästia a skontrolovala, či pevne držia. „Inými slovami zatýkam ťa.“

Vidím ťa. Ale ty ma nevidíš. Si ponorená do svojej knihy, paperbacku s dievčaťom v červených šatách na prebale. Názov nevidím, ale to je jedno, všetky knihy sú rovnaké. Chlapec sa zoznámi s dievčaťom, a ak sa nezoznámi, prenasleduje dievča. A zabije dievča.

Jasne si uvedomujem tú iróniu.

Na ďalšej zastávke využijem príval cestujúcich a presuniem sa bližšie k tebe. Zvieraš kožené držadlo uprostred vozňa, knihu máš v druhej ruke, stránky obraciaš skúseným pohybom palca. Teraz som tak blízko, až sa nám dotýkajú kabáty a cítim vanilkovú vôňu tvojho parfumu, ktorá popoludní, keď budeš odchádzať z práce, dávno vyprchá. Niektoré ženy si cez obednú prestávku odskočia na toalety upraviť mejkap a navoňať sa. Ty nie. Keď ťa pozorujem, ako popoludní odchádzaš z práce, tmavosivé očné tiene máš pod očami, rúž na perách zmyjú nespočetné šálky kávy.

Ale aj na konci dlhého dňa si pekná. A to niečo znamená. Niežeby mi išlo o krásu, niekedy ide o exotický zjav, veľké prsia alebo dlhé nohy. Niekedy ide o triedu a eleganciu – na mieru šité tmavomodré nohavice a béžové lodičky –, inokedy o lacnú extravaganciu. Niekedy dokonca o nehanebnosť. Hlavne ide o pestrosť. Aj najlepší steak sa človeku zunuje, keď ho je každý deň.

Kabelku máš väčšiu, než je bežné. Zvyčajne ju máš prevesenú cez plece, ale keď je vlak nabitý – ako o tomto čase –, položíš si ju na dlážku medzi nohy. Je pootvorená, takže do nej môžem nazrieť. Peňaženka z jemnej hnedej teľacej kože so zlatou sponou. Kefa, v ktorej sú zachytené blond vlasy. Nákupná taška úhľadne zrolovaná do klbka. Kožené rukavičky. Dve či tri hnedé obálky sú roztrhnuté a strčené do tašky aj s ich obsahom. Pošta, ktorú si po raňajkách schmatla z rohožky a otvorila, kým si na nástupišti čakala na prvý vlak. Vykrútim krk a usilujem sa prečítať, čo je napísané na najvrchnejšej obálke.

Takže teraz už viem, ako sa voláš.

Niežeby to bolo dôležité – medzi nami dvoma nebude vzťah, v ktorom sú potrebné mená.

Vyberiem mobil a navolím fotoaparát. Namierim ho na teba, palcom a ukazovákom zaostrím na tvoju tvár. Keby si ma niekto všimol, pomyslel by si, že si len robím svojku z cesty vlakom, aby som ju zavesil na Instagram alebo Twitter.

Ticho cvaknem a si moja.

Keď vlak vojde do zákruty, pustíš držadlo a skloníš sa po kabelku, ešte vždy hľadíš do knihy. Keby som ťa nepoznal, takmer by som si myslel, že si ma pristihla, ako sa na teba dívam, a chceš odložiť svoje veci z dohľadu, ale nie je to tak. Táto zákruta jednoducho znamená, že sa blíži tvoja zastávka.

Tá kniha sa ti páči. Zvyčajne prestaneš čítať oveľa skôr. Keď dočítaš kapitolu, strčíš medzi stránky pohľadnicu, ktorú používaš ako záložku. Dnes ešte vždy čítaš, aj keď vlak vchádza na stanicu, aj keď sa predieraš k dverám a mrmleš i desať ráz: „S dovolením“ a „prepáčte“. Čítaš, aj keď ideš k východu, len občas zdvihneš pohľad, aby si sa uistila, že do nikoho nevrazíš.

Ešte vždy čítaš.

A ja ťa ešte vždy pozorujem.

3

Môj vlak má konečnú na zastávke Crystal Palace. Keby tam nekončil, možno by som zostala sedieť a civieť na ten inzerát v nádeji, že pochopím, čo to má znamenať. Vystupujem ako posledná.

Dážď sa zmenil na mrholenie, no len čo vyjdem z metra, noviny mám celé mokré a na prstoch mi zostanú stopy černe. Už sa zotmelo, ale pouličné lampy svietia, a vďaka neónovým nápisom nad desiatkami samoobslužných reštaurácií a obchodov s mobilmi na Anerley Road vidím jasne. Z pouličných lámp visia farebné žiarovky, ktoré čakajú, že ich na začiatku adventu rozsvieti nejaká celebrita, ale je príliš teplo – a príliš skoro –, aby som dokázala myslieť na Vianoce.

Cestou domov stále hľadím na inzerát, nevšímam si, že zmoknutá ofina sa mi prilepila na čelo. Možno to nie som ja. Možno mám dvojníčku. Kto by dával moju fotku k inzerátu na erotické služby? Určite by si vybrali niekoho mladšieho, príťažlivejšieho. Nie ženu v strednom veku s dvoma veľkými deťmi a pneumatikou na bruchu. Takmer sa nahlas zasmejem. Viem, že vkus je rôzny, ale zrejme je na trhu diera, o ktorej som netušila.

Medzi poľským supermarketom a zámočníctvom sa nachádza Melissina kaviareň. Jedna z Melissiných kaviarní, pripomeniem si. Druhá je v bočnej uličke pri Covent Garden a jej štamgasti vedia, že majú zavolať a objednať si sendviče vopred, aby nemuseli stáť v rade a vyhli sa turistom, ktorí sa rozhodujú, či panini stoja za to, aby čakali. Človek by si myslel, že podnik pri Covent Garden bude čosi ako tlačiareň peňazí, ale vysoké nájomné znamená, že za tých päť rokov, čo je kaviareň otvorená, mala čo robiť, aby profitovala. Na druhej strane, kaviareň s odlupujúcou sa omietkou a v pochybnej štvrti je doslova zlatá baňa. Tento podnik tu bol už celé roky, prv než ho kúpila Melissa a dala nad dvere svoje meno. Je to jedno z tých skrytých tajomstiev mesta, ktoré sa občas zjavia v turistických sprievodcoch. Najlepšie raňajky v južnom Londýne, hlása oxeroxovaný článok prilepený lepiacou páskou pri dverách.

Chvíľu stojím na druhej strane cesty, aby som mohla nevidená pozorovať kaviareň. Okná sú po okrajoch orosené, pripomínajú nezaostrenú fotografiu z osemdesiatych rokov. V strede za barom muž umýva zvnútra plexisklovú vitrínu. Na sebe má zásteru zloženú napoly a uviazanú okolo pása ako parížsky čašník, nemá ju pretiahnutú cez hlavu. V čiernom tričku a so strapatými tmavými vlasmi, akoby práve vstal z postele, vyzerá až priveľmi príťažlivo na prácu v kaviarni. Je pekný? Viem, som zaujatá, ale myslím, že je.

Vykročím cez cestu a šofér autobusu mi naznačí, aby som prešla. Zvonec nad dverami kaviarne zacinká a Justin zdvihne pohľad.

„Čau, mami.“

„Ahoj, srdiečko.“ Obzerám sa, či uvidím Melissu. „Si tu sám?“

„Melissa je v Covent Garden. Manažérka ochorela, tak to tu nechala na mňa.“ Hovorí bezstarostne, tak sa aj ja usilujem tváriť bezstarostne, ale zaplaví ma príval hrdosti. Vždy som vedela, že Justin je dobrý chlapec, len potrebuje, aby mu niekto dal šancu. „Ak vydržíš päť minút,“ preperie utierku v antikorovom dreze za sebou, „pôjdem s tebou domov.“

„Chcela som niečo kúpiť na večeru. Predpokladám, že fritéza je vypnutá.“

„Len pred chvíľou som ju vypol. O chvíľu môžeš mať hranolčeky hotové. A zostali tu nejaké párky, ktoré musím vyhodiť, ak sa nezjedia dnes. Melissa nebude mať nič proti, ak si ich vezmeme domov.“

„Zaplatím za ne,“ namietnem. Nechcem, aby sa Justin dal uniesť, keď ho dočasne poverili zodpovednosťou.

„Fakt nebude mať nič proti.“

„Zaplatím,“ vyhlásim rázne a vyberiem peňaženku. Pozriem na tabuľu a vyrátam cenu za štyri párky a hranolčeky. Má pravdu, keby tu bola Melissa, dala by nám ich zadarmo, ale nie je tu a v našej rodine platíme za jedlo.

Keď odchádzame ďalej od stanice, obchody a podniky rednú a namiesto nich sa zjavia rady rodinných domov. Niektoré sú zadebnené a sú na nich sivé kovové rolety, čo znamená, že neplatičom zhabali majetok, predné dvere sú pomaľované červenými a oranžovými grafitmi, čo vyzerajú ako ohňostroje. V našom rade domov je to rovnaké – na dome o trojo dverí ďalej chýbajú škridly a na oknách je pribitá hrubá preglejka – nájomné domy spoznať podľa upchatých odtokov a fľakatej omietky. Na konci radu sú dva domy v súkromnom vlastníctve – Melissin a Neilov na najlepšom mieste na konci radu a hneď vedľa stojí môj dom.

Justin sa prehrabáva v batohu a hľadá kľúče, ja stojím na chodníku pri plote okolo pozemku, čo sa s prižmúrením oka dá nazvať predzáhradka. Spomedzi mokrého štrku vytŕča burina, jedinou ozdobou tu je solárna lampa v tvare starodávneho lampáša, ktorá vydáva tlmené žlté svetlo. Aj Melissina predzáhradka je vysypaná štrkom, ale nevidím tam nijakú burinu a po oboch stranách dverí stoja dva kvetináče s dokonale špirálovito zostrihaným krušpánom. Pod oknom obývačky sú tehly svetlejšie ako inde, Neil tam zoškrabal grafity, ktoré nastriekal ktosi úzkoprsý s výhradami voči rasovo zmiešanému manželstvu.

V našom dome sa nikto nenamáhal zatiahnuť závesy na oknách v obývačke, takže vidím, ako si Katie pri jedálenskom stole lakuje nechty. Kedysi som trvala na tom, aby sme jedávali všetci spolu pri stole, rada som využívala tú príležitosť, aby som si vypočula, čo robili v škole. Keď sme sa sem nasťahovali, iba vtedy som mala pocit, že to zvládame aj bez Matta. Naša trojčlenná rodinka si o šiestej večer sadla k spoločnému jedlu.

Cez okno – zanesené vždy prítomnou vrstvou špiny, ktorá sa usadí na skle, ak dom stojí pri rušnej ceste – vidím, že Katie si urobila miesto na manikúru medzi časopismi, kôpkou účtov a košom na bielizeň, ktorý sa ktovie prečo ocitol na stole. Občas odpracem neporiadok, aby sme sa mohli v nedeľu spolu naobedovať, ale onedlho nás príval papierov a igelitiek znova vytlačí na pohovku pred televízorom a jedlo máme na kolenách.

Justin otvorí dvere a spomeniem si, aké to bolo, keď boli deti ešte malé a pribehli ma privítať, len čo som prišla z práce domov, akoby ma nevideli celé mesiace, akoby som osem hodín neukladala tovar na police v Tescu. Keď boli staršie, zašla som do susedného domu a poďakovala som sa Melisse, že ich postrážila po vyučovaní. Deti tvrdili, že sú už na to staré, ale tajne to zbožňovali.

„Haló?“ zakričím. Z kuchyne vyjde Simon s pohárom vína. Podá mi ho a pobozká ma na pery, rukou ma objíme okolo pása a privinie si ma. Podám mu igelitku z Melissinej kaviarne.

„Uhnite, vy dvaja.“ Katie vyjde z obývačky, prsty má roztiahnuté, máva rukami vo vzduchu. „Čo je na večeru?“ Simon ma pustí a odnesie tašku do kuchyne.

„Párky a hranolčeky.“

Zvraští nos a zastavím ju, prv než začne stonať, že to má veľa kalórií. „V chladničke je zelenina, môžeš si k tomu dať šalát.“

„To ti nepomôže k štíhlym členkom,“ poznamená Justin. Katie mu štuchne do ramena, on sa zvrtne a vybehne hore, berie dva schody naraz.

„Nechcete sa už správať ako dospelí?“ Katie má devätnásť rokov a konfekčnú veľkosť tridsaťšesť, nezostalo ani stopy po bucľatosti, ktorá ju trápila pred pár rokmi. A nemá tučné členky. Podídem k nej, aby som ju objala, potom si spomeniem na jej nechty a pobozkám ju na líce. „Mrzí ma to, srdiečko, ale som zničená. Starý dobrý fastfood ti nemôže uškodiť – všetko s mierou, dobre?“

„Aký si mala deň, zlatko?“ spýta sa Simon a ide za mnou do obývačky. Zvalím sa na pohovku, na chvíľu zavriem oči a vzdychnem, cítim, ako sa uvoľňujem.

„Ušlo to. Najhoršie bolo, že Graham mi prikázal zakladať fascikle do kartotéky.“

„To nie je tvoja práca,“ podotkne Katie.

„Ani čistenie záchoda a hádaj, čo som musela robiť včera?“

„Uf, ten chlap je hrozný magor.“

„Nemala by si mu to trpieť.“ Simon si prisadne ku mne. „Sťažuj sa na to.“

„Komu? Je to jeho firma.“ Graham Hallow patrí k ľuďom, ktorí si posilňujú ego znevažovaním ľudí okolo seba. Viem to, a preto ma to netrápi. Väčšinou.

Rozhodla som sa zmeniť tému a vzala som z konferenčného stolíka London Gazette, čo som tam odhodila. Noviny sú ešte vždy vlhké a tlač sčasti rozmazaná, ale preložím ich napoly, aby bolo vidieť inzeráty na eskortné služby a erotické chaty. Ukážem im to.

„Mami! Prečo si prezeráš inzeráty eskortných služieb?“ zasmeje sa Katie. Nanesie si na nechty poslednú vrstvu laku a opatrne ho zatvorí, potom sa vráti k stolu a strčí ruky pod ultrafialovú lampu, aby posúdila výsledok.

„Možno chce vymeniť Simona za novší model,“ nadhodí Justin, keď vojde dnu. Prezliekol sa z čierneho trička a džínsov, v ktorých bol v práci, do sivých teplákov a mikiny. Nohy má bosé. V jednej ruke drží mobil, v druhej tanier s párkami a hranolčekmi.

„To nie je smiešne,“ poznamená Simon. Vezme mi z rúk noviny. „Ale vážne, prečo si prezeráš erotické inzeráty?“ Zvraští čelo a na tvári sa mu mihne tieň. Zagánim na Justina. Simon je odo mňa o štrnásť rokov starší, hoci keď sa niekedy dívam do zrkadla, mám dojem, že ho dobieham. Okolo očí mám vrásky, ktoré som v tridsiatke nemala, a pokožka na krku mi začína ovísať. Nikdy som nemala problém s vekovým rozdielom medzi nami, ale Simon o tom často hovorí, a preto viem, že jeho to trápi. Justin si to uvedomuje a využíva každú príležitosť, aby doňho rypol. Nie som si istá, či chce podpichnúť Simona, alebo mňa.

„Nemyslíš, že tá žena vyzerá ako ja?“ Ukážem na spodný inzerát pod službami Anjela. Justin sa nakloní ponad Simonovo plece a Katie odíde od ultrafialovej lampy, aby sa na to pozrela. Chvíľu všetci bez slova hľadíme na inzerát.

„Nie,“ povie Justin v tej istej chvíli, ako Katie vyhlási: „Trochu.“

„Ty nosíš okuliare, mami.“

„Nie vždy,“ podotknem. „Niekedy nosím kontaktné šošovky.“ Hoci si nespomínam, kedy som ich mala naposledy. Nikdy ma netrápilo, že nosím okuliare, a tie, čo mám teraz, sa mi celkom páčia, s tým hrubým čiernym rámom vyzerám ako usilovná študentka, v škole som tak nikdy nepôsobila.

„Možno si z teba niekto vystrelil,“ súdi Simon. „Najditupravu.com – myslíš, že ťa niekto prihlásil do zoznamky zo žartu?“

„Kto by také čosi robil?“ Pozriem na deti, rozmýšľam, či sa na seba veľavýznamne pozrú, ale Katie sa tvári rovnako zmätene ako ja a Justin sa už znova venuje hranolčekom.

„Zavolala si na to číslo?“ spýta sa Simon.

„Za libru päťdesiat za minútu? To nemyslíš vážne.“

„Si to ty?“ chce vedieť Katie. V očiach sa jej mihne šibalstvo. „Veď vieš, aby si si zarobila čosi bokom. No tak, mami, nám to môžeš povedať.“

Ten nepríjemný pocit, ktorý som mala, keď som prvý raz uvidela ten inzerát, pomaly ustupuje a zasmejem sa. „Pochybujem, že by mi niekto zaplatil libru päťdesiat za minútu, srdiečko. Ale vyzerá celkom ako ja, nezdá sa vám? Dosť ma to vykoľajilo.“

Simon vyloví z vrecka mobil a pokrčí plecami. „Stavím sa, že to je len žartík – darček k narodeninám.“ Nastaví na mobile hlasný hovor a vyťuká číslo. Je to absurdné – všetci sa tlačíme okolo London Gazette a voláme na erotickú linku.

„Volané číslo neexistuje.“

Uvedomím si, že som zatajila dych.

„Teda tak je to,“ Simon mi podá noviny.

„Ale čo tam robí moja fotka?“ nedá mi to pokoj. Moje narodeniny sú ďaleko a neviem si predstaviť, komu by sa zdalo vtipné prihlásiť ma do zoznamky. Napadne mi, že by to mohol byť niekto, kto nemá rád Simona, niekto, kto chce medzi nami vyvolať problémy. Matt? Tú myšlienku zavrhnem, len čo mi skrsne v hlave.

Inštinktívne stisnem Simonovi rameno, hoci sa mi nezdá, že by ho ten inzerát trápil.

„Mami, vôbec sa na teba nepodobá. Je to len nejaká stará vrana s vyrastenými korienkami,“ vyhlási Justin.

To je tuším lichôtka, preblesne mi hlavou.

„Jus má pravdu, mami,“ Katie znova pozrie na inzerát. „Trochu sa na teba podobá, ale kopa ľudí sa na niekoho podobá. U nás v práci je baba, ktorá akoby Adele z oka vypadla.“

„Zrejme máš pravdu.“ Naposledy pozriem na inzerát. Žena na tej fotke nepozerá priamo do objektívu a rozlíšenie je také mizerné, až ma prekvapuje, že ju použili do inzerátu. Podám noviny Katie. „Vyhoď to do koša na papier, prosím ťa, a keď už budeš na nohách, prines nám všetkým jedlo.“

„A čo moje nechty?“ zvolá.

„A čo moje nohy?“ zakontrujem.

„Ja to urobím,“ ponúkne sa Justin. Odloží svoj tanier na konferenčný stolík a vstane. So Simonom na seba prekvapene pozrieme a Justin prevráti oči. „Čo je? Nikdy som doma nepomáhal?“

Simon sa zasmeje. „A ako to teda je?“

„Strč sa do riti, Simon. Prines si večeru sám.“

„Prestaňte, vy dvaja,“ vyšteknem. „Páni, niekedy neviem, kto je dieťa a kto rodič.“

„Presne o to mi ide, on nie je...“ začne Justin, ale keď vidí, ako sa tvárim, stíchne. Držíme taniere na kolenách, sledujeme televíziu a hádame sa o diaľkový ovládač, vtom zachytím Simonov pohľad. Žmurkne na mňa, je to len krátka chvíľa súkromia v chaotickom živote s dvoma dospelými deťmi.

Keď na tanieroch zostane len masť, Katie si oblečie kabát.

„Hádam len teraz nejdeš von?“ ozvem sa. „Už je deväť.“

Zdrvujúco na mňa pozrie. „Je piatok večer, mami.“

„Kam ideš?“

„Do mesta.“ Vidí, ako sa na ňu dívam. „Pôjdeme so Sophie taxíkom. Nie je to iné, ako keď sa vraciam neskoro večer z práce.“

Chcem povedať, že je to iné. Čierna sukňa a biela blúzka, ktorú Katie nosí ako čašníčka, je oveľa menej provokatívna než priliehavé šaty, ktoré má teraz na sebe. Keď má vlasy zviazané do chvosta, vyzerá sviežo a nevinne, zato dnešný strapatý účes je sexi. Chcem povedať, že je priveľmi namejkapovaná, podpätky má priveľmi vysoké a nechty priveľmi červené.

Samozrejme, nič nepoviem. Lebo aj ja som kedysi mala devätnásť a som dosť dlho matkou, aby som vedela, kedy si mám nechať názor pre seba.

„Dobre sa zabav,“ poviem, ale neubránim sa poznámke: „Dávaj si pozor. Buďte stále spolu. A nenechaj svoj pohár bez dozoru.“

Katie ma pobozká na čelo, potom sa obráti k Simonovi. „Prihovor sa za mňa, dobre?“ kývne hlavou ku mne, ale usmieva sa, a prv než vyjde z dverí, žmurkne na mňa. „Sekajte dobrotu, vy dvaja,“ zakričí. „A ak neviete sekať dobrotu, dávajte na seba aspoň pozor!“

„Neviem si pomôcť,“ poznamenám, keď odíde, „bojím sa o ňu.“

„Viem, že sa bojíš, ale má hlavu na správnom mieste.“ Simon mi stisne koleno. „To má po mame.“ Pozrie na Justina rozvaleného na pohovke, mobil má pár centimetrov od tváre. „Ty nejdeš von?“

„Som švorc,“ odvetí Justin a neodtrhne pohľad od modro-bielych okienok rozhovoru. Z miesta, kde sedím, na text nedovidím. Medzi teplákmi a mikinou sa mu červenie kúsok boxeriek, na hlave má kapucňu, hoci je vnútri.

„Nedáva ti Melissa v piatok plat?“

„Povedala, že mi prinesie prachy cez víkend.“

Justin robí v kaviarni od začiatku leta, keď som sa takmer vzdala nádeje, že si nájde inú prácu. Bol na niekoľkých pohovoroch – jeden v hudobninách, druhý v drogérii –, no len čo zistili, že má v registri trestov záznam za krádež, bol koniec.

„To je pochopiteľné,“ poznamenal vtedy Simon. „Nijaký zamestnávateľ nechce riskovať, že prijme niekoho, kto mu vyrabuje kasu.“

„Mal štrnásť rokov!“ Neubránim sa, musím ho brániť. „Jeho rodičia sa práve rozviedli a prestúpil na inú školu. Nie je nijaký kriminálnik.“

„Ale aj tak.“

Nechala som to tak. Nechcela som sa hádať so Simonom. Na papieri bol Justin možno odsúdený na nezamestnanosť, ale keby ste ho poznali... Šla som s prosíkom za Melissou. „Môže roznášať jedlo domov,“ navrhla som. „Rozdávať letáky. Čokoľvek.“

Justin nikdy nebol študijný typ. Nečítal knihy ako iné deti v prípravnej triede – do ôsmich rokov nepoznal abecedu. Keď bol starší, mala som problémy dostať ho do školy, podchody pre chodcov a nákupné strediská ho lákali viac než trieda. Zo strednej školy odišiel s certifikátom z IT a so záznamom za krádež. Vtedy už učitelia vedeli, že je dyslektik, ale bolo neskoro.

Melissa na mňa zamyslene pozrela. Napadlo mi, či som neprekročila hranice priateľstva a nezahnala ju do kúta.

„Môžem ho zamestnať v kaviarni.“

Nenachádzala som slová. Ďakujem sa mi zdalo slabé.

„Dostane minimálny plat a prijmem ho na trojmesačnú skúšobnú dobu,“ vyhlásila Melissa rázne. „Bude robiť od pondelka do piatka, striedavo dlhé a krátke zmeny. Občas musí vypomáhať cez víkend.“

„Máš to u mňa,“ zamrmlala som.

Len mávla rukou. „Na čo sú priateľky?“

„Možno by si mohol mame prispievať na nájomné, keď už máš prácu,“ nadhodí Simon. Ostro naňho pozriem. Simon sa mi nemieša do výchovy detí. Nikdy sme sa o tom nemuseli rozprávať. Keď som sa zoznámila so Simonom, deti mali osemnásť a štrnásť rokov. Boli takmer dospelé, aj keď sa tak nesprávali. Nepotrebovali nového otca a, chvalabohu, Simon sa nikdy nepokúšal hrať na ich otca.

„Od Katie si nepýtaš príspevok na nájomné.“

„Je mladšia ako ty. Máš dvadsaťdva rokov, Justin, si dosť starý, aby si stál na vlastných nohách.“

Justin sa v mihu postaví. „Ty máš ale drzosť, doriti. Čo keby si ty platil nájomné, prv než ma začneš poučovať, čo mám robiť?“

Neznášam to. Dvaja chlapi, ktorých ľúbim, a idú si po krku.

„Justin, tak sa so Simonom nerozprávaj.“ Nerozhodla som sa vedome chytiť stranu Simonovi, no len čo som to povedala, videla som, že Justin sa zatváril, akoby som ho zradila. „Len ti to navrhol. Nechcem od teba príspevok na nájomné.“ Nikdy by som to nechcela a je mi jedno, či si ľudia myslia, že som príliš mäkká. Nikto ma k tomu nedonúti. Aj keby som Justinovi účtovala minimálnu cenu za stravu a ubytovanie, nezostalo by mu takmer nič. Ako by z toho vyžil a pritom si odložil čosi do budúcnosti? Keď som odišla z domu, bola som mladšia než Katie, nemala som nič, len kufor s oblečením, veľké brucho a v ušiach mi znelo sklamanie rodičov. Chcem, aby moje deti mali čosi viac.

Simon to nenechá len tak. „Hľadáš si prácu? Tá kaviareň je fajn, ale ak si chceš kúpiť auto a zaplatiť byt, budeš potrebovať viac, než ti môže zaplatiť Melissa.“

Nechápem, čo to doňho vošlo. Nie sme bohatí, ale darí sa nám celkom dobre. Nepotrebujeme peniaze od detí.

„Ocko mi povedal, že mi dá prachy na auto, keď si urobím vodičský.“

Cítim, že Simon vedľa mňa sa naježí ako vždy, keď je reč o Mattovi. Niekedy ma jeho reakcia podráždi, ale častejšie ma zohreje pri srdci. Mattovi zrejme ani na um nezišlo, že sa niekomu môžem zdať príťažlivá, páči sa mi, že Simonovi na mne záleží a žiarli.

„To je od tvojho otca milé,“ odvetím rýchlo, lojálnosť k Justinovi ma núti povedať čosi – čokoľvek –, čo ho povzbudí. „Možno by si si mohol urobiť taxikársku licenciu.“

„Nemienim byť do konca života taxikárom ako on, mami.“

Keď bol Justin mladší, boli sme si blízki, ale nikdy mi neodpustil, že som opustila Matta. Keby vedel všetko, myslím, že by zmenil svoj postoj, ale nechcela som, aby deti mali zlú mienku o svojom otcovi. Nechcela som, aby ich to ranilo ako mňa.

Žena, s ktorou Matt spáva, je vekovo čosi medzi mnou a Katie. Človek sa niekedy sústredí na smiešne detaily. Nikdy som ju nevidela, ale mučila som sa predstavami, ako vyzerá, v duchu som videla, ako jej môj manžel blúdi rukami po dvadsaťtriročnom tele bez strií.

„Žobráci si nemôžu preberať,“ vyhlási Simon. „Je to dobrý džob.“

Prekvapene naňho pozriem. V minulosti znevažoval Matta, že nie je ctižiadostivý. Mierne ma podráždi, keď si spomeniem, ako tú prácu označil za „džob skrachovancov“, a teraz sa mu zdá dobrá pre môjho syna. Matt študoval na vysokej škole strojárinu. Všetko sa zmenilo vo chvíli, keď som zistila, že mi mešká menštruácia a môže to znamenať iba jedno. Matt nechal školu a v ten istý deň si našiel prácu. Bola to manuálna práca na stavbe, ale plat bol celkom dobrý. Keď sme sa zobrali, urobil si taxikárske skúšky a jeho rodičia nám dali ako svadobný darček peniaze na jeho prvý taxík.

„Kaviareň nateraz stačí,“ poviem. „Časom sa určite nájde niečo lepšie.“

Justin nezrozumiteľne zahundre a vyjde z izby. Poberie sa hore, a keď si ľahne ako zvyčajne, počujem vŕzganie postele. Leží s hlavou nadvihnutou akurát toľko, aby videl na monitor laptopu.

„Takýmto tempom tu bude bývať do tridsiatky.“

„Chcem, aby bol šťastný, to je všetko.“

„Je šťastný,“ poznamená Simon. „Je šťastný, že ťa môže žmýkať.“

Zahryznem si do jazyka. Nebolo by to fér. To ja som vyhlásila, že nechcem, aby Simon platil nájomné. Dokonca sme sa preto pohádali, ale neustúpila som. Delíme si výdavky na jedlo a účty a Simon mňa aj deti často pozýva na výlety a večere v reštauráciách. Je až priveľmi veľkorysý. Máme spoločný bankový účet a nikdy sme sa nehádali, kto za čo zaplatí.

Ale dom je môj.

Keď som sa vydala za Matta, peňazí nebolo nazvyš. Pracoval v noci a ja som od ôsmej do štvrtej robila v Tescu, vydržali sme tak, kým Justin nenastúpil do školy. Keď prišla na svet Katie, bolo to trochu ľahšie. Matt mal viac práce, než vedel zvládnuť, a časom sme si mohli dovoliť aj niečo extra – večeru v reštaurácii, letnú dovolenku.

Potom sme sa s Mattom rozišli a znova som bola na začiatku. Ani jeden z nás si nemohol dovoliť nechať si náš dom a trvalo celé roky, kým som naškrabala peniaze na zálohu na tento dom a vybavila si hypotéku. Zaprisahala som sa, že nikdy viac nestavím všetky karty na nejakého muža.

No čo už, zaprisahala som sa, že sa nikdy nezaľúbim, a pozrite, čo sa stalo.

Simon ma pobozká, chytí mi bradu a prejde rukou na temeno. Ešte aj teraz po dlhom dni vonia čistotou – penou na holenie a kolínskou. Cítim, ako mi telom prebehne horúčosť, keď si omotá moje vlasy okolo ruky a zakloní mi hlavu, aby ma mohol pobozkať na krk. „Nejdeme už do postele?“

„Hneď budem hore.“

Vezmem taniere spolu s London Gazette, odnesiem to do kuchyne a uložím riad do umývačky. Noviny hodím do koša na triedený odpad, zíza na mňa žena z inzerátu. Zhasnem kuchynské svetlo a pokrútim hlavou nad svojou pochabosťou. Pravdaže to nie som ja. Čo by robila moja fotka v novinách?

4

Kelly si stiahla gumičku zo zápästia a zopla si vlasy do chvosta. Boli dosť krátke, výsledok augustového unáhleného strihania, keď sa jej počas dlhých dvoch týždňov horúčavy zdalo, že je dobrý nápad zbaviť sa ťažkého závesu vlasov, ktoré jej od študentských čias siahali po pás. Dva tmavé pramene jej okamžite vykĺzli z gumičky. Trvalo jej dve hodiny, kým nakoniec odovzdala Carla Baylissa do väzby, pretože sa ukázalo, že nielen nenastúpil na výkon trestu, ale hľadali ho aj za dve čerstvé krádeže. Kelly si zívla. Teraz ju už takmer prešiel hlad, hoci keď prišla domov, s nádejou sa obzerala po kuchyni, či tam niečo nenájde. Nikde nič. Napokon sa predsa len mala zastaviť po kebab. Upiekla si hrianku a vzala si ju do svojej izby na prízemí. Bola to veľká štvorcová miestnosť s vysokým vybieleným stropom, steny pod garnižou si Kelly vymaľovala na svetlosivo a koberec, ktorý zažil lepšie časy, zakryla dvoma veľkými rohožami z výpredaja. Zvyšok izby – posteľ, stôl, červené kreslo, na ktorom práve sedela – zariadila nábytkom z Ikey a jeho moderné línie kontrastovali s arkierovým oknom, kam zatlačila posteľ.

Prelistovala výtlačok Metra, ktorý si vzala cestou domov. Mnohí Kellini kolegovia sa ani nepozreli na miestne noviny – stačí mi, že musím tých darebákov naháňať, nechcem si ich nosiť aj domov –, ale Kelly cítila nenásytný hlad po nových správach. Na displeji iPhonu jej podchvíľou nabiehali posledné novinky, a keď bola na návšteve u rodičov, ktorí sa na dôchodok odsťahovali z Londýna do Kentu, rada listovala v dedinskom vestníku, v ktorom apelovali na členov miestnej samosprávy a sťažovali sa na problém s odvozom odpadu a na psie výkaly.

Na piatej strane našla to, čo hľadala, pod titulkom Zločinnosť v metre rastie: Vedenie radnice sa pustilo do vyšetrovania zločinnosti vo verejnej hromadnej doprave po tom, čo narástol počet hlásených trestných činov sexuálneho obťažovania, násilných prepadnutí a krádeží v hromadných dopravných prostriedkoch.

V úvode článku uvádzali desivú štatistiku zločinnosti – dosť na to, aby človek prestal jazdiť metrom, pomyslela si Kelly –, po nej nasledoval rad prípadov, ktoré mali ilustrovať najčastejšie zločiny v preťaženej londýnskej hromadnej doprave. Kelly pozrela na odsek o násilných prepadnutiach ilustrovaných fotografiou mladého muža s výrazným vzorom vyholeným na boku hlavy. Pravé oko tínedžera bolo ledva vidieť pod fialovo čiernym opuchom, takže jeho tvár pôsobila zdeformovane.

Útok na Kyla Matthewsa bol násilný a bezdôvodný, stálo v titulku. Potrebovali to trochu prikoreniť, pomyslela si Kelly. Samozrejme, Kyla nepoznala, ale ten symbol na hlave bol jasne viditeľný a slovo „bezdôvodný“ sa zvyčajne nepoužíva v spojitosti s mužmi, čo ho nosia. No mala by som veriť v jeho nevinu, pomyslela si.

Fotka uverejnená v sekcii o sexuálnych napadnutiach bola dosť tmavá, ledva bolo vidieť profil tej ženy. Fotografia z archívu, stálo tam. Meno obete bolo zmenené.

Kelly sa proti vlastnej vôli vybavil v hlave iný novinový článok – iné mesto, iná žena, ten istý titulok.

Sťažka preglgla, prešla k ďalšej časti príbehu, usmiala sa na tvár ženy, ktorá na fotke urobila grimasu.

„Iste ma nebudete nútiť, aby som nasadila smutnú tvár pre Daily Mail, však?“ spýtala sa Cathy Tanningová fotografa.

„Pravdaže nie,“ uistil ju veselo. „Presvedčím vás, aby ste nasadili smutnú tvár pre Metro, výraz s nádychom pobúrenia. Odložte si kabelku do lona a pokúste sa tváriť, akoby ste prišli domov a nachytali manžela v posteli s umývačkou okien.“

Pri rozhovore mala byť tlačová tajomníčka Britskej dopravnej polície, ale nemohla prísť, a tak sa Kelly ponúkla, že počas interview zostane s Cathy – a tá s tým ochotne súhlasila.

„Boli ste skvelá,“ povedala jej.

„To je to najmenej, čo môžem urobiť.“

„Šetrite si komplimenty na neskôr, keď nájdeme toho darebáka, čo vám ukradol kľúče,“ povedala Kelly a v duchu si hovorila, že šance sú mizivé. Keď prišla táto práca, blížil sa koniec jej dočasného prevelenia na oddelenie vreckových lúpeží a Cathy Tanningová sa jej okamžite zapáčila.

„Sama som si na vine,“ vyhlásila tá žena, len čo sa jej Kelly predstavila. „Mám dlhý pracovný čas a cesta domov mi trvá tak dlho, že som vždy v pokušení schrupnúť si. Nikdy mi nenapadlo, že by to niekto mohol zneužiť.“

Kelly si pomyslela, že Cathy Tanningová z toho vyšla celkom dobre. Páchateľ sa jej prehrabával v kabelke, kým sa opierala o stenu vozňa a tvrdo spala, ale nenašiel jej peňaženku, mala ju zazipsovanú v inej priehradke, ani mobil, ten mala inde. A tak jej zobral len kľúče.

„Nie je to vaša vina,“ uistila ju Kelly. „Máte právo zdriemnuť si na ceste domov.“ Kelly vyplnila hlásenie o krádeži, vyžiadala si záznam z bezpečnostnej kamery, a keď jej na druhý deň zavolali z kancelárie tlačovej hovorkyne, Cathy sa jej zdala ideálna žena na plagát o zločinnosti v metre. Kelly prebehla pohľadom citácie svojich slov a všimla si, že ju označili za „vyšetrovateľku“, nepísali o nej ako o „policajtke“. Zopár ľudí to zrejme poriadne naštve.

Cathy je len jedna zo stoviek cestujúcich za prácou a turistov, ktorí sa každý rok stanú obeťami krádeží z kabeliek a vreciek. Vyzývame cestujúcich, aby boli bdelí a všetko podozrivé nahlásili dôstojníkovi Britskej dopravnej polície.

Kelly starostlivo vystrihla ten článok pre Cathy a poslala jej esemesku, v ktorej jej znova ďakovala za pomoc. Pracovný mobil mala vypnutý v skrinke v práci, ale napísala jej číslo súkromného mobilu, keby sa s ňou Cathy chcela spojiť.

Kelly mala ešte vždy na sebe súčasť uniformy – pod civilnou flísovou mikinou mala bielu košeľu bez kravaty a s epoletami – a sklonila sa, aby si rozviazala topánky. Zopár jej bývalých spolužiačok si vyrazilo na pohárik a pozvali Kelly, aby sa k nim pridala, ale vstávala o piatej ráno a sedieť triezva v bare v piatok večer nie je zábavné. Hrianka, televízia, čaj a posteľ, pomyslela si. To jej stačí.

Zazvonil jej mobil a ožila, keď sa na displeji ukázalo sestrino meno.

„Ahoj, ako sa máš? Už som ťa nepočula celú večnosť!“

„Prepáč, vieš, ako to chodí. Počuj, našla som dokonalý vianočný darček pre mamu, ale stojí viac, než zvyčajne dávame na darčeky – pôjdeme napoly?“

„Jasné. Čo je to?“ Kelly si odkopla topánku, potom druhú a len napoly počúvala opis vázy, ktorú jej sestra – dvojča videla na trhu umeleckých remesiel. Bola ešte len polovica novembra, do Vianoc ďaleko. Kelly mala podozrenie, že jej chýbajú nákupné gény, vždy si to necháva na poslednú chvíľu a v duchu sa teší z horúčkovitej atmosféry v nákupných strediskách na Štedrý večer, keď uštvaní muži v panike nakupujú prehnane drahé parfumy a spodnú bielizeň.

„Ako sa majú chlapci?“ skočila sestre do reči, keď bolo jasné, že Lexi začne hovoriť o darčekoch pre zvyšok rodiny.

„Skvele. No, niekedy ma vedia vytočiť, ale inak sa majú super. Alfie si bez problémov zvykol na školu a Fergusovi je v jasliach dobre, súdiac podľa toho, ako vyzerá jeho oblečenie na konci dňa.“

Kelly sa zasmiala. „Chýbajú mi.“ Lexi žila s manželom Stuartom len v St. Albans, ale Kelly ich nevídala tak často, ako by sa jej páčilo.

„Tak k nám skoč niekedy!“

„Sľubujem, skočím, len čo budem mať chvíľku voľna. Pozriem sa, kedy mám službu, a napíšem ti dátumy. Dáme si niekedy nedeľný obed?“ Lexi varila legendárny rozbíf. „Tuším mám začiatkom decembra pár dní voľna, ak vám nebude prekážať, že vám obsadím pohovku.“

„Super! Chalani sú hrozne radi, keď si u nás. Ale prvého nemôžem – máme stretnutie.“

Lexi nebadane zaváhala a jej úmyselne bezstarostný tón Kelly prezradil, aké je to stretnutie a kde sa bude konať.

„Stretnutie v Durhame?“

Na druhom konci bolo ticho a Kelly si v duchu predstavila, že Lexi prikyvuje, bradu vytŕča ako vždy, keď čaká hádku.

„Absolventi z dvetisíc piateho,“ oznámila Lexi veselo. „Polovicu z nich nebudem poznať, hoci s Abbie a Danom som stále v styku a z času na čas sa stretnem aj s Moshy. Nemôžem uveriť, že prešlo desať rokov, pripadá mi to ako desať minút. Poviem ti...“

„Lexi!“

Sestra zmĺkla a Kelly sa usilovala nájsť správne slová.

„Si si istá, že je to dobrý nápad? Nemyslíš, že ti to...“ zažmúrila oči, radšej by viedla tento rozhovor osobne, „... všetko pripomenie?“ Vystrela sa na kraji stoličky a čakala, čo povie sestra. Dotkla sa polovičky srdiečka, ktorá jej visela na striebornej retiazke, a rozmýšľala, či Lexi nosí tú svoju polovicu. Kúpili si ich v jeseni pred nástupom na univerzitu. Kelly išla do Brightonu, Lexi do Durhamu. Vtedy boli prvý raz od narodenia od seba vzdialené dlhšie ako jednu-dve noci.

Keď Lexi konečne odpovedala, hovorila tým svojím odmeraným tónom, ktorým reagovala na sestrine narážky. „Nič mi to nepripomenie, Kelly. Čo sa stalo, už sa neodstane. Nezmením to, ale nemusí ma to poznačiť.“ Lexi vždy bola tá pokojná, tá rozumná. Teoreticky boli identické dvojčatá, ale nikto nemal problém rozlíšiť ich. Obe mali ostro rezanú bradu, úzky nos a tmavohnedé oči, ale kým Lexi sa tvárila uvoľnene a pokojne, Kelly napäto a výbušne. V detstve sa neraz pokúšali vydávať za tú druhú, ale nikoho, kto ich poznal, neobalamutili.

„Prečo by som nemala osláviť pekné časy na univerzite?“ spýtala sa Lexi. „Prečo by som nemohla chodiť po univerzitnom areáli ako moje kamošky, spomínať na prebdeté noci, prednášky a hlúpe žartíky, ktoré sme vyvádzali?“

„Ale...“

„Nie, Kelly. Keby som bola odišla, keď sa to stalo – keby som zmenila univerzitu, ako ste mi s mamou radili –, vyhral by. A keby som nešla na toto stretnutie zo strachu pred spomienkami, čo to môže vyvolať, aj vtedy by vyhral.“

Kelly si uvedomila, že sa chveje. Položila nohy na dlážku a predklonila sa, predlaktie si oprela o kolená, aby sa jej netriasli. „Mne sa to zdá šialené. Nikdy by som dobrovoľne nešla na také miesto.“

„Ale ty nie si ja.“ Lexi ostro vydýchla, nemaskovala svoje podráždenie. „Človek by si myslel, že sa to stalo tebe, nie mne.“

Kelly nič nepovedala. Ako má vysvetliť Lexi, že presne tak sa cíti? Lenže to by vyzeralo, akoby svoje utrpenie prirovnávala k Lexinmu. Spomenula si na prednášku na policajnej akadémii, ktorú viedla žena z bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci. Pracovali na prípade hromadnej zrážky na M25. Desiatky ranených, šesť mŕtvych. Kto mal posttraumatický stres? Prednášateľka chcela, aby hádali. Diaľniční policajti, ktorí boli prví na mieste nehody? Dopravný seržant, ktorý musel utešovať matku dvoch mŕtvych detí? Vodič nákladného auta, ktorého nepozornosť zapríčinila celú tragédiu?

Ani jeden z nich.

Posttraumatický stres mal policajt, ktorý nebol v službe, chodil denne behať a len náhodou bol v okamihu havárie na diaľničnom moste. Na vlastné oči videl, ako sa to stalo, nahlásil to a oznámil na dispečing základné informácie, ale nemohol zabrániť tragédii pred svojimi očami. Vyčítal si, že neurobil viac. Napokon odišiel do dôchodku pre zlý zdravotný stav a stal sa z neho samotár. Žil v ústraní.

„Prepáč,“ povedala Kelly. Počula, ako si Lexi vzdychla.

„Nič sa nestalo.“

Stalo sa a obe to vedeli, ale ani jedna z nich to nechcela povedať nahlas. Keď sa budú nabudúce rozprávať, Lexi bude hovoriť, čo sa chystajú robiť na Vianoce, a Kelly sa bude nadchýnať, ako sa jej páči v práci. Obe budú predstierať, že všetko je v poriadku.

Tak ako to robili posledných desať rokov.

„Čo nové v práci?“ spýtala sa Lexi, akoby čítala Kelline myšlienky.

„Ujde to. Všetko po starom.“ Usilovala sa hovoriť optimisticky, no Lexi jej na to neskočila.

„Ach, Kel, potrebuješ niečo nové. Nerozmýšľala si, že sa prihlásiš do špeciálnej jednotky? Nemôžu ťa za to trestať večne.“

Kelly si tým nebola istá. Keď pred štyrmi rokmi odišla z oddelenia sexuálnych deliktov Britskej dopravnej polície, prebehlo to rýchlo a bolo to nepríjemné. Deväť mesiacov zostala doma na zdravotnej dovolenke, a keď sa vrátila, tvrdili, že má čistý štít, ale v skutočnosti ju potrestali. Kelly sa vrhla do práce, striedala zmeny a rýchlo sa stala jednou z najuznávanejších policajtiek v tíme, nahovárala si, že nosiť uniformu jej vôbec neprekáža, je na to ako stvorená, hoci každý deň túžila znova riešiť vážnejšie vyšetrovania.

„Keď sa tak usiluješ, to predsa niečo znamená,“ naliehala Lexi. „Teraz tvoji šéfovia určite vidia, že už nie si...“ Náhle sa zarazila, očividne si nebola istá, ako označiť čas, ktorý Kelly strávila mimo práce, keď nedokázala vyjsť z domu, aby sa pritom celá nespotila.

„Je mi dobre, kde som,“ stručne odvetila Kelly. „Musím končiť, niekto mi klope na dvere.“

„Príď k nám čo najskôr. Sľubuješ?“

„Sľubujem. Mám ťa rada, sestrička.“

„Aj ja teba.“

Kelly skončila hovor a vzdychla si. Veľmi sa jej páčili tie tri mesiace, keď pôsobila v oddelení Metro, v jednotke určenej na stíhanie rastúceho počtu vreckových zlodejov pôsobiacich v londýnskom metre. Nielenže mohla byť v civile – hoci po štyroch rokoch v uniforme to bola vítaná zmena –, tešil ju pocit, že pritom podstatne zlepšovala situáciu, pomáhala znížiť vlnu zločinnosti, ktorá negatívne ovplyvňuje životy toľkých ľudí vo veľkomeste. Odkedy Kelly nastúpila na políciu, vytváralo sa viac a viac špeciálnych jednotiek – všetky vážne zločiny mali teraz vlastné zásahové tímy, takže na uniformovanú mestskú políciu zostalo akurát tak pokutovanie za vstup na trávnik a rušenie nočného pokoja. No jej krátke prevelenie na oddelenie Metro sa skončilo. Kelly bola v uniforme ešte len týždeň a okrem zatknutia Carla Baylissa mala dočinenia iba s tínedžermi, ktorí mali nohy v teniskách vyložené na sedadlách, a so zvyčajnými víkendovými opilcami, čo na stanici preskočili cez bariéry a zmizli do noci. Je pripravená vrátiť sa do špeciálnej jednotky? Kelly si myslela, že je, ale keď sa o tom zmienila svojmu komisárovi, odpovedal stručne a k veci.

„V tomto povolaní majú ľudia dlhú pamäť, Kelly. Považujú ťa za riziko.“ Ako cenu útechy ju na tri mesiace pridelil do Metra. Postúpila o priečku vyššie, než bola práca na zmeny, ale nehrozilo tam riziko, že sa citovo zaangažuje. Chcel Kelly uspokojiť, ale v skutočnosti jej iba pripomenul, o čo prichádza.

Lexi mala pravdu, musí sa pohnúť ďalej.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vidím ťa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.