Kniha ztracených věcí

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

John Connoly

Kniha ztracených věcí – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložila Jaroslava Kočová

© Albatros, 2020

Translation © Jaroslava Kočová, 2008, 2020

Illustrations © Renáta Fučíková, 2020

Text © John Connolly, 2006

ISBN tištěné verze 978-80-00-05999-0

ISBN e-knihy 978-80-00-06045-3 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-00-06046-0 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-00-06044-6 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

John Connolly

Albatros

Tato kniha je věnována jedné ženě, dospělé ženě jménem Jennifer Ridyardová, a dále Cameronovi a Alistairovi Ridyardovým, kteří se již brzy, možná až příliš brzy, rovněž stanou dospělými.

Protože v každém dospělém dříme dítě a v každém dítěti zase dospělý, který se z něho jednou stane.

„Hlubší významy se skrývají spíš v pohádkách,

které mi vyprávěli v dětství, než v pravdivých zkušenostech nabytých životem.“

Friedrich Schiller (1759–1805)

„Všechno, co si dokážete představit, je skutečné.“

Pablo Picasso (1881–1973)

I. O všem, co se našlo a co se ztratilo

Bylo nebylo – neboť přesně tak by měly začínat všechny příběhy –, žil jeden chlapec, který ztratil maminku.

Ve skutečnosti ji ztrácel nepříjemně dlouho. Choroba, která ji zabíjela, byla plíživá a zákeřná, byla to obluda, která ji požírala zevnitř a pohlcovala světlo, kterým maminka zářila, takže její oči s každým dalším dnem trochu pohasly a pleť pobledla.

Jak jí postupně ubývalo, kousíček po kousku, začal se chlapec obávat, že ji nakonec ztratí nadobro. Chtěl, aby zůstala. Neměl sestry ani bratry, a třebaže moc miloval svého otce, maminku měl po pravdě řečeno ještě o něco raději. Život bez ní si vůbec nedokázal představit.

Chlapec, jehož jméno bylo David, dělal všechno možné, aby zůstala naživu. Modlil se. Snažil se být hodný, aby ji zbytečně netrápil svými prohřešky. Po domě chodil tiše jako myška, a když si hrál s vojáčky, dával dobrý pozor, aby zbytečně nekřičel. Vytvořil si určité rituály, které se snažil úzkostlivě dodržovat, protože věřil, že osud jeho matky je nějakým způsobem spjatý s tím, co dělá. Z postele vstával vždy levou nohou, teprve pak přes pelest přehoupl i pravou. Při čištění zubů napočítal vždy do dvaceti, teprve pak byly vyčištěné. Vodovodních kohoutků a různých kliček a madel v koupelně se dotýkal vždy tolikrát, kolikrát si určil: lichý počet byl špatný, ale sudá čísla byla fajn, zejména dvojka, čtyřka a osmička byly příznivé, akorát šestce pořád nějak nevěřil, protože šestka byla dvojnásobek trojky, a trojka byla součást třináctky, přičemž třináctka byla ze všech nejzrádnější.

Když se třeba uhodil do hlavy, praštil se do ní schválně ještě jednou, aby to dohromady dávalo sudý počet. Někdy to musel i zopakovat, protože se mu zdálo, že hlava od stěny odskočila a počet neodpovídá. Jindy se mu do toho připletly vlasy, což také nechtěl, takže kolikrát bušil hlavou o zeď, dokud se mu nezačala točit a neudělalo se mu špatně. Celý ten rok, po který trvala matčina krize, přinesl vždy ráno do kuchyně dvě věci, které večer před spaním zase odnesl zpátky do pokoje: malou knížku pohádek bratří Grimmů a komiksový sešit Magnet s oslíma ušima, přičemž knížka musela ležet vždy přesně ve středu sešitu a obojí muselo dokonale lícovat s koberečkem u jeho postele, když si šel večer lehnout, nebo se sedadlem židle, na níž sedával ráno při snídani. Tímhle způsobem se David snažil pomáhat mamince přežít.

Každý den po škole sedával u jejího lůžka. Někdy, když se cítila dost silná, si s ní povídal, ale zpravidla se jen díval, jak spí, počítal každé pracné a sípavé nadechnutí, přál si, aby zůstala s ním. Často si přinesl nějakou knížku na čtení, a pokud byla maminka vzhůru a příliš ji nebolela hlava, prosila ho, ať jí z ní nahlas předčítá. Měla vlastní knížky – romány pro ženy a detektivky a také tlusté svazky v černých vazbách s titěrnými písmenky –, ale víc se jí líbilo, když jí četl starší příběhy: mýty, legendy a pohádky, vyprávění o hradech, rytířských výpravách a nebezpečných mluvících zvířatech. David proti tomu nic neměl. Bylo mu sice už dvanáct a sotva se dal považovat za dítě, ale pohádky a příběhy nepřestal mít nikdy rád a skutečnost, že je od něj chtěla slyšet jeho matka, jeho lásku k nim ještě prohloubila.

Než Davidova maminka onemocněla, často mu říkala, že příběhy jsou živé. Nebyly ovšem živé stejně jako lidé nebo psi či kočky. Lidé byli živí, ať už jste si jich všímali, nebo nevšímali. Psi zase uměli člověka přinutit, aby si jich všímal, když získali pocit, že jim nevěnuje dost pozornosti. Kočky naproti tomu, když se jim to hodilo, dovedly velmi přesvědčivě předstírat, že lidé neexistují, ale to je kapitola sama pro sebe.

Příběhy byly jiné: ožívaly, když je někdo vyprávěl. Bez lidského hlasu, který by je předčítal, bez doširoka otevřených očí, které by je hltaly ve světle baterky pod peřinou, neměly ve skutečném světě jak existovat. Byly jako semínka v zobáku ptáka, čekající, až dopadnou na zem, nebo jako noty k písni napsané na papíře, toužící po nástroji, který by je rozezněl hudbou. Čekaly a doufaly, že dostanou příležitost se zhmotnit. Jakmile je někdo začal číst, ožívaly vlastním životem. Mohly zapustit kořeny v představách čtenáře a změnit ho. Příběhy chtějí být čtené, šeptávala Davidovi maminka. Potřebují to. To je důvod, proč prosakují ze svého světa do toho našeho. Chtějí od nás, abychom jim vdechli život.

Takové a podobné věci říkala maminka Davidovi, než onemocněla. Přitom často držela v ruce knížku a láskyplně přejížděla prsty po obálce, stejně jako hladila občas po tváři Davida nebo jeho otce, když řekli nebo udělali něco, díky čemu si uvědomila, jak moc jí na nich ve skutečnosti záleží. Hlas jeho matky zněl Davidovi jako hudba, navíc taková, která vždy přinese něco nového, nějakou zajímavou improvizaci či do té doby skrytý motiv. Jak vyrůstal a hudba v jeho životě získávala větší význam (ačkoli nikdy ne tak velký jako knížky), přestával matčin hlas vnímat jako píseň, protože mu stále víc připomínal symfonii s nekonečným množstvím variací na důvěrně známé téma a bezpočtem melodií, které se měnily podle jejích nálad a rozmarů.

S postupem let bylo čtení knížek pro Davida stále osamělejší zábavou. Když ale matka onemocněla, vrátili se oba zpátky do doby jeho dětství, jen si prohodili role. Než onemocněla, často se přikradl do pokoje, kde si četla, pozdravil ji tichým úsměvem (který vždy opětovala) a posadil se někam poblíž s vlastní knížkou, do níž se začetl. Tímto způsobem se sice každý ponořili do jiného světa, ale byli spolu na jednom místě a ve stejném okamžiku. Kdykoli jí David pohlédl do tváře, poznal, zda příběh, který čte, v její mysli ožívá a zda ona žije tím příběhem. Neustále vzpomínal na všechno, co mu kdy pověděla o příbězích a o pohádkách a o moci, kterou nad námi mají a kterou my proto máme nad nimi.

David nikdy nezapomene na den, kdy maminka zemřela. Byl ve škole a učil se – nebo spíš neučil –, jak si zapamatovat báseň, hlavu plnou daktylů a pentametrů, které mu připomínaly jména podivných dinosaurů žijících v prehistorické éře. Do třídy vešel ředitel školy a přistoupil k angličtináři, k panu Benjaminovi (nebo též Big Benovi, jak mu přezdívaly děti, protože byl hrozně vysoký a měl ve zvyku vytahovat z vesty staré cibule a hlubokým tklivým hlasem oznamovat roztěkaným studentům, jak pomalu to utíká). Ředitel panu Benjaminovi cosi zašeptal a pan Benjamin vážně přikývl. Pak se opět obrátil ke třídě, našel očima Davida, a když promluvil, znělo to vlídněji než obvykle. Oslovil Davida křestním jménem a pověděl mu, že je dnes na celý den omluvený ze školy a že si má vzít tašku a jít za panem ředitelem. David hned věděl, co se stalo. Věděl to ještě dřív, než ho ředitel odvedl do kanceláře pedagogicko-psychologické poradkyně. Věděl to, ještě než se pedagogicko-psychologická poradkyně objevila ve dveřích s hrnkem čaje. Došlo mu to, ještě než se nad ním vztyčil ředitel, který se sice pořád tvářil přísně, ale současně se snažil být k chlapci, který utrpěl tak těžkou ztrátu, laskavý. Bylo mu to jasné, ještě než to bylo vysloveno nahlas a než si spálil jazyk horkým čajem, což mu připomnělo, že je pořád naživu, zatímco jeho matka je navždy ztracena.

Dokonce ani rituály, které donekonečna opakoval, ji nedokázaly udržet naživu. Později ho napadlo, jestli náhodou někde něco nepokazil, jestli ráno něco špatně nespočítal nebo jestli neexistovalo něco, co mohl udělat, a neudělal, a co mohlo vývoj událostí zvrátit. Teď už na tom nezáleželo. Byla mrtvá. Měl zůstat doma. Přes den ve škole si o ni dělal vždy starost, protože byl daleko a neměl žádnou kontrolu nad jejím životem. Ve škole opakování rituálů nefungovalo. Hůř se provádělo, protože škola má svá vlastní pravidla a vlastní rituály. David se snažil využívat alespoň je, jenže nebyly stejné. A teď za to jeho matka draze zaplatila. A právě tehdy se David, zahanbený tím, že selhal, poprvé rozplakal.

Dny, které následovaly, byly jako jedna velká šmouha přicházejících a odcházejících sousedů a příbuzných, vysokých cizích pánů, kteří ho hladili po vlasech a dávali mu šilinky, a tělnatých žen v tmavých šatech, které si Davida tiskly na prsa a štkaly, omračovaly ho vůní parfémů a pachem naftalínu. Sedal dlouho do noci v obýváku, zašitý v koutě, zatímco si dospělí povídali o matce takové, jakou ji neznal, o cizí osobě, která s ním neměla pranic společného: o holčičce, která neplakala, když jí umřela starší sestra, protože odmítla uvěřit, že někdo jí tak drahý mohl navždy odejít a už se nevrátit; o dívce, která utekla z domova, protože s ní její otec ztratil trpělivost kvůli nějaké prkotině, kterou provedla, a řekl, že ji dá cikánům; o překrásné mladé ženě v jasně červených šatech, kterou Davidův otec přímo před nosem odloudil nějakému jinému muži; o víle v bílých šatech svatebních, která se píchla o trn růže svatební kytice a kapka krve jí na těch šatech udělala flek, který pak všichni viděli.

Když konečně David usnul, zdálo se mu, že ve všech těch příbězích vystupuje, že se účastní každého významného momentu matčina života. Přestal být dítětem, které si nechává vyprávět příběhy z jiných dob. Místo toho se stal jejich svědkem.

Naposledy David matku viděl v pohřebním ústavu, v márnici, než přiklopili víko rakve. Vypadala jinak, a přesto stejně. Byla víc jako za starých časů, než ji oslabila choroba. Byla nalíčená, jako se líčila, když šla v neděli do kostela nebo s otcem do kina či na večeři. Na sobě měla oblíbené modré šaty, ruce sepnuté na břiše. Mezi prsty měla propletený růženec, ale prstýnky jí sundali. Rty měla velmi bledé. David k ní přistoupil a dotkl se prsty její ruky. Byla studená a vlhká.

Otec se postavil vedle něj. V místnosti zůstali jen oni dva. Všichni ostatní šli ven. Čekalo na ně auto, které mělo Davida s otcem potom odvézt do kostela. Bylo velké a černé. Pán, který seděl za volantem, měl čepičku se štítkem a nikdy se neusmíval.

„Můžeš ji políbit na rozloučenou,“ řekl otec. David se na něj podíval. Otec měl vlhké oči a zarudlá víčka. Plakal hned ten první den, kdy Davida uvolnili ze školy, a objímal přitom syna a sliboval mu, že všechno bude zase v pořádku. Pak dlouho neplakal, až zase teď. David se díval, jak mu z oka skanula velká slza a pomalu, téměř provinile stékala po tváři. Obrátil se zpátky k matce. Sklonil se k rakvi a políbil ji na tvář. Byla cítit chemikáliemi a ještě něčím jiným, něčím, o čem David nechtěl přemýšlet. Cítil jí to na rtech.

„Sbohem, mami,“ zašeptal. Oči ho pálily. Chtěl něco udělat, ale nevěděl co.

Otec mu položil ruku na rameno, načež se sám sklonil a políbil matku něžně na ústa. Přitiskl tvář k její tváři a zašeptal jí něco do ucha, co David neslyšel. Pak ji opustili, a když se rakev objevila podruhé, byla zavřená a nesli ji čtyři zaměstnanci pohřebního ústavu. O tom, že v ní leží jeho matka, vypovídala jen malá kovová destička s jejím jménem a datem narození a úmrtí.

Ten večer ji nechali v kostele a šli domů. Kdyby David mohl, zůstal by s ní. Uvažoval, jestli se necítí osamělá, jestli ví, kde je, jestli už se dostala do nebe, nebo jestli se tam dostane, až teprve když kněz pronese poslední slova a rakev se spustí do země. Nechtěl myslet na to, že je tam úplně sama, zavřená v bedně ze dřeva, z mosazi a hřebíků, ale otci to povědět nedokázal. Otec by to nepochopil a stejně by to nic nezměnilo. Nemohl zůstat sám v kostele, tak šel místo toho k sobě do pokoje a zkoušel si představit, jaké to pro ni asi musí být. Zatáhl závěsy na okně a zavřel dveře na kliku, aby uvnitř udělal co možná největší tmu. Pak si vlezl pod postel.

Postel byla nízká a prostor pod ní velmi stísněný. Stála v rohu místnosti, takže se David chvilku sunul po zemi, dokud rukou nenarazil do stěny, a pak pevně zavřel oči a ležel úplně bez hnutí. Po chvíli se pokusil zvednout hlavu. Narazil na prkénka, která byla pod matrací. Opřel se do nich, ale byla přitlučená hřebíky. Pokusil se rukama zvednout celou postel, jenže byla příliš těžká. K nosu mu zavanul pach prachu a nočníku. Rozkašlal se. Oči se mu zalily slzami. Rozhodl se vysoukat se zpod postele, jenže bylo snazší pod ni zalézt, než se plazit ven. Kýchl a bolestivě se praštil do hlavy o prkna pod matrací. Zmocnila se ho panika. Bosýma nohama šmátral po prknech podlahy ve snaze něčeho se zachytit. Zvedl ruce, zapřel se o prkna držící matraci a začal se sunout ven, až se ocitl na samém kraji a protáhl se pod boční pelestí. Postavil se na nohy, opřel se o stěnu a zhluboka dýchal. Tak takové tedy bylo umřít: člověk skončil uvězněný v malém prostoru a shora na něj až do skonání světa doléhala nesmírná tíha.

Maminku pochovali ráno v lednu. Země byla tvrdá a všichni truchlící měli rukavice a teplé kabáty. Když spouštěli rakev do hrobu, zdála se nějaká krátká. Přitom zaživa připadala maminka Davidovi vždycky tak vysoká. Smrt ji asi zmenšila.

V týdnech, které následovaly, se David utíkal ke knížkám, protože vzpomínky na maminku byly s knížkami a se čtením neoddělitelně spjaté. Dostal knížky, které po ní zůstaly, alespoň ty považované za „vhodné“, a záhy se přistihl, jak se snaží číst romány, kterým vůbec nerozumí, a básně, které se tak docela nerýmují. Občas se na ně vyptával otce, ale Davidův otec o knížky nejevil zvláštní zájem. Doma vždycky trávil hromadu času s hlavou zabořenou do novin, nad jejichž stránkami se tu a tam vznesl obláček kouře z dýmky jako indiánské signály. Byl posedlý tím, co se dělo ve světě, tím spíš, že Hitlerova vojska postupovala Evropou a nebezpečí, že dojde i k napadení jejich země, bylo stále skutečnější. Maminka Davidovi jednou řekla, že jeho otec kdysi hodně četl knížky, jenže ho omrzelo ztrácet se v příbězích. Nyní dával přednost novinám s jejich dlouhatánskými sloupky písmenek, které sazeč klade ručně jedno vedle druhého, aby si mohl někdo přečíst o něčem, co už ve chvíli, kdy se noviny objeví na stáncích, nebude dávno platit. Zprávy tak vlastně bledly dřív, než se k někomu dostaly, zanikaly v přívalu nových událostí z okolního světa.

Příběhy v knížkách příběhy z novin nesnášejí, říkávala Davidova maminka. Novinové příběhy jsou jako ryba vylovená z rybníka, která je zajímavá, jenom dokud je čerstvá, což není moc dlouho. Byly jako pouliční prodejci nabízející kolemjdoucím večerníky, uřvaní a naléhaví, zatímco příběhy – skutečné, dobře vystavěné příběhy – byly spíš jako důslední knihovníci dobře vybavených knihoven. Příběhy v novinách byly nanicovaté jako kouř, měly život dlouhý asi jako jepice. Nezapouštěly kořeny, ale spíš připomínaly plevel, který se plazí při zemi a zastiňuje příběhy, které by si zasloužily žít mnohem víc. V otcově hlavě se neustále překřikovaly pronikavé a vemlouvavé hlasy, a jakmile některému z nich věnoval pozornost, utichl, aby jej ihned vystřídal jiný. Právě to Davidovi s úsměvem šeptávala maminka, zatímco otec zamračeně pobafával z dýmky, neboť věděl, že si o něm povídají, ale ani za nic by před nimi nedal najevo, že ho to štve.

Davidovi tedy připadl úkol střežit matčiny knížky, které přidal k těm, jež byly koupené pro něho. Založil je mezi příběhy o rytířích a vojácích, o dracích a mořských stvůrách, mezi lidové báchorky a pohádky, protože přesně ty milovala jeho matka, když byla malá, a přesně ty jí také četl, když jí ze života začala ukrajovat nemoc, která proměnila její hlas v šepot a její dech v sípání připomínající broušení zpuchřelého dřeva starým brusným papírem. Nakonec pro ni bylo dýchání tak namáhavé, že dýchat přestala. Poté co zemřela, snažil se David těm příběhům vyhýbat, protože mu maminku příliš připomínaly, jenže příběhy se tak snadno zaplašit nedají a postupně začaly k Davidovi promlouvat. Jako by v něm něco poznávaly, něco zvláštního, jako by padly na úrodnou půdu. Slyšel je mluvit: nejprve tiše a později hlasitěji a naléhavěji.

Byly to velmi staré příběhy, staré jako lidstvo samo, a zachovaly se, protože byly skutečně velmi působivé. Takové příběhy člověku doznívaly v hlavě ještě dlouho poté, co odložil knížku. Představovaly únik ze skutečnosti a současně svého druhu skutečnost. Byly tak staré a tak zvláštní, že si dokázaly najít způsob, jak existovat nezávisle na stránkách knížek, v nichž vyšly. Svět starých příběhů existoval paralelně se světem naším, jak Davidovi kdysi pověděla maminka, přičemž stěna dělící oba světy byla někdy tak tenká a křehká, že se místy mohly začít prolínat.

A právě tehdy přicházely potíže.

Tehdy se stávaly zlé věci.

Jako když se Davidovi zjevil Hákáč.

II. O Rose, o doktoru Moberleym a o významu detailů

Bylo to zvláštní, ale krátce poté co maminka zemřela, pocítil David skoro až úlevu. Nenašel pro to vhodnější slovo a vyčítal si to. Maminka odešla a už se nikdy neměla vrátit. Nezáleželo na tom, co říkal na pohřbu kněz: že se Davidova matka dostala někam, kde je jí líp a kde je šťastnější, kde už ji nic nebolí. Nepomohlo, když Davidovi pověděl, že maminka bude pořád s ním, i když ji nevidí. Neviditelná maminka s vámi může těžko jít v létě večer na dlouhou procházku a ukazovat vám rostliny a zvířata a říkat vám jejich jména, jelikož má bohaté znalosti o přírodě; nemůže vám pomáhat s úkolem do školy, neucítíte její důvěrně známou vůni, protože se k vám nenakloní, aby opravila hrubku nebo vysvětlila gramatiku či jinotaj při četbě neznámé básně; neviditelná matka si s vámi nemůže v neděli odpoledne číst, zatímco v kamnech praská oheň a do střechy a okenních skel buší kapky deště, v pokoji voní dřevo a bramborové placky.

Jenže pak si David vybavil, že v několika posledních měsících maminka nic z toho dělat nemohla. Léky, které jí předepsali doktoři, jí přivodily malátnost a nevolnost. Nedokázala se na nic soustředit, dokonce ani na úplně triviální úkoly, a rozhodně nebyla s to jít na dlouhou procházku. Někdy, a zvlášť to platilo ke konci, si David přestával být jistý, jestli ho vůbec poznává. Začala být tak divně cítit: přímo nesmrděla, jen byla divně cítit, asi jako staré šaty, které dlouho nikdo nenosil. V noci naříkala bolestí a Davidův otec ji přitom držel za ruku a snažil se ji ukonejšit. Když se jí udělalo opravdu hodně zle, přivolal se lékař. Nakonec už byla tak nemocná, že nemohla zůstat ležet doma, tak přijela sanitka a odvezla ji do nemocnice. Jenže to nebyla tak docela nemocnice, protože se tam nikdo neuzdravoval a nikdo se odtamtud nevracel domů. Místo toho tam lidé byli stále tišší a tišší, až bylo to ticho nakonec absolutní a na místě, kde kdysi leželi, stála prázdná postel.

Ta „ne tak docela nemocnice“ byla dost vzdálená od jejich domu, ale Davidův otec tam chodil každý druhý den na návštěvu, poté co se vrátil z práce a s Davidem povečeřeli. David jezdil alespoň dvakrát týdně s ním, ačkoli cesta tam a zase zpátky trvala jejich fordem osmičkou celkem dlouho, takže když David dodělal úkoly a snědl večeři, už moc volného času nezbývalo. I otce to unavovalo a David nechápal, kde bere energii na to vstát pokaždé ráno z postele, připravit mu snídani, vypravit ho do školy a jít do práce, vrátit se domů, nachystat svačinu, pomoci Davidovi s úkoly, jet na návštěvu do nemocnice a zase zpátky domů, uložit Davida k spánku a ještě si hodinku číst noviny, a teprve pak si jít sám lehnout.

Jednou se David uprostřed noci probudil, protože měl žízeň, a šel se dolů napít vody. Z obýváku zaslechl chrápání, a když nahlédl dovnitř, uviděl otce spát v křesle, noviny rozložené na klíně, hlavu visící křivě přes opěradlo. Byly tři hodiny ráno. David nevěděl, co má dělat, ale nakonec usoudil, že bude lepší otce probudit, protože si vzpomněl, jak jednou sám usnul vsedě na dlouhé cestě vlakem a jak ho z toho několik dní bolelo za krkem. Otec se chvilku tvářil překvapeně a možná i popuzeně, že ho někdo budí, ale vstal z křesla a šel si lehnout nahoru. David ale jistě věděl, že to nebylo poprvé, co takhle usnul, oblečený a mimo postel.

Proto když Davidova matka zemřela, znamenalo to konec jejího utrpení a také konec dlouhých cest do žluté budovy, kde lidé pomalu pohasínali, až z nich nezbylo vůbec nic. Znamenalo to žádné další usínání v křesle a žádné další večeře ve spěchu. Místo toho přišlo ticho, které zavládne, když někdo odnese do opravy hodiny a člověk si najednou uvědomí, že mu chybí jejich tichý tikot, na který si už zvykl.

Jenže pocit úlevy po pár dnech odezněl a David si začal vyčítat, že byl rád, když jim odpadly povinnosti plynoucí z maminčiny nemoci, a pocit viny ho pronásledoval několik měsíců. Dokonce se prohluboval a David se cítil stále hůř a hůř a začal si přát, aby jeho maminka byla pořád v nemocnici. Kdyby tam byla, chodil by za ní na návštěvu každý den, dokonce i kdyby to znamenalo si přivstat a dodělat domácí úkoly ráno. Protože představa života bez ní pro něj byla neúnosná.

Ve škole to šlo od desíti k pěti. Vzdálil se kamarádům, dokonce ještě před prázdninami, které přišly vzápětí a jejichž teplý vánek děti rozesel daleko od sebe jako bílé chmýří pampelišek. Proslýchalo se, že až v září zase začne škola, budou všichni chlapci z Londýna evakuováni na venkov, ale Davidovi otec slíbil, že jeho pryč nepošlou. Koneckonců zůstali už jenom sami dva, jak říkal, a museli o to víc držet pohromadě.

Otec najal hospodyni, paní Howardovou, aby jim v domě udržovala pořádek a občas něco uvařila či vyžehlila. Bývala doma, když se David vracel ze školy, ale měla moc práce, než aby si s ním mohla povídat. Prodělávala právě výcvik protileteckých hlídek, nadto se starala o manžela a o děti, takže neměla čas si s Davidem povídat ani se ho ptát, jak bylo ve škole.

Paní Howardová od nich odcházela po čtvrté odpoledne a Davidův otec se z práce na univerzitě vracel nejdřív v šest, a někdy ještě později. To znamenalo, že David trčel doma a společnost mu dělalo jen rádio a knížky. Někdy si chodil sedat do ložnice, kde ještě nedávno spával otec s maminkou. Ve skříních dosud viselo její oblečení, šaty a sukně v úhledných řadách připomínající zástupy vylisovaných lidí. David po šatech přejížděl prsty, takže šustily, a přitom si vybavoval, že stejný zvuk vydávaly, když je nosila. Pak si třeba lehl na polštář nalevo, na kterém spávala, a zkoušel hlavou najít místo, kde dříve spočívala její hlava, což se dalo poznat podle tmavší skvrny na povlaku.

Tento nový svět byl pro Davida příliš bolestný a jen těžko si na něj zvykal. Přitom se tolik snažil. Dodržoval všechny rituály. Přepečlivě počítal. Neporušil jediné pravidlo, ale život podváděl. Svět kolem vůbec nebyl tím světem z jeho pohádek a příběhů. Protože v těch bylo dobro po zásluze odměněno a zlo zase potrestáno. Nesešel-li člověk z cesty a držel-li se dál od lesa, nemusel se ničeho bát. Když někdo onemocněl, třeba král v pohádce, vydali se jeho synové do světa hledat lék, živou vodu, a pokud byl alespoň jeden z nich dost statečný a šlechetný, život krále byl zachráněn. David byl statečný. Jeho maminka byla dokonce ještě statečnější. Jenže statečnost nakonec nestačila. Tenhle svět ji neodměňoval. Čím víc o tom David přemýšlel, tím víc si přál do tohoto světa nepatřit.

Rituály dodržoval dál, i když už ne tak úzkostlivě jako předtím. Teď už stačilo dotknout se kliky dveří a zámku jen dvakrát, nejprve levou a pak pravou rukou, hlavně aby to dohromady dávalo sudý počet. Pořád také ráno vstával z postele levou nohou a rovněž na schody v domě našlapoval jako první levačkou, ale to nakonec nebylo zase tak složité. Nevěděl, co by se stalo, kdyby své zásady nedodržoval – alespoň trochu. Domníval se, že by to mohlo mít nějaký vliv na jeho otce. Možná že díky tomu, že je dodržoval, otci zachránil život, třebaže maminku se mu zachránit nepodařilo. Proto bylo teď, když zůstali už jen oni dva, nanejvýš důležité neponechávat nic náhodě.

Jenže pak do jeho života vstoupila Rose a dostavily se záchvaty.

Poprvé se to stalo na Trafalgarském náměstí, kam si s tátou vyšli v neděli na procházku, že budou chvíli krmit holuby a pak se staví na oběd v Popular Café na Picadilly. Otec říkal, že kavárnu Popular prý brzy zavřou, což Davida rozesmutnilo, protože mu připadala úplně skvělá.

Davidova maminka byla po smrti přesně pět měsíců, tři týdny a čtyři dny. V Popular Café si k nim ten den přisedla nějaká žena. Otec ji Davidovi představil jako Rose. Rose byla dost štíhlá, měla dlouhé tmavé vlasy a červené rty. Luxusně se oblékala, kolem krku a na uších se jí třpytilo opravdové zlato a diamanty. Tvrdila, že jídlu nikdy moc nedá, ale to odpoledne spořádala celou porci kuřete a ještě jí v břiše zbylo místo na pudink. Davidovi se zdála povědomá a pak mu svitlo, že přece pracovala v té „ne tak docela nemocnici“, kde umřela jeho maminka. Otec Davidovi pověděl, že se Rose o maminku opravdu moc a moc dobře starala, jenže Davidovi prolétlo hlavou, že moc dobře asi ne, když nakonec umřela.

Rose měla snahu si s Davidem povídat o tom, jak to jde ve škole, co kamarádi a co ho baví dělat po večerech, jenže David se prakticky nezmohl na odpověď. Nelíbilo se mu, jak se dívá na jeho otce, ani to, že si s ním tyká, že ho oslovuje křestním jménem. Nelíbilo se mu, jak se vždycky zlehka dotkne jeho ruky, kdykoli řekne něco vtipného nebo chytrého. A hlavně se mu nelíbilo, že se otec o ty vtipy a bonmoty vůbec snaží. To nebylo správné.

Když vyšli z restaurace a vykročili do ulice, chytila Rose jeho otce za ruku. David šel kousek před nimi a měl pocit, že jim to tak krásně vyhovuje. Nevěděl, co se děje, nebo si to alespoň namlouval. Když došli na Trafalgarské náměstí, dostal od otce sáček zrní, na které nalákal holuby. Odevzdaně hopkali k novému zdroji potravy, peří zašpiněné od smogu a prachu velkoměsta, oči prázdné a hloupé. Otec s Rose stáli opodál a tiše se spolu o něčem bavili. Když si mysleli, že se David nedívá, rychle se políbili.

A přesně tehdy se to stalo. V jedné chvíli David stál, ruku nataženou a rozhazující zrní, a dva poněkud vypasenější holubi ho tahali za rukáv, a najednou ležel na zemi, pod hlavou otcův kabát a nad sebou hlouček zvědavých čumilů, kteří se na něj – spolu s tím divným holubem – dívali, nad hlavami tlusté mraky připomínající prázdné komiksové bubliny. Otec mu pověděl, že omdlel, a David si říkal, že to tak asi bude, až na to, že mu teď v hlavě zněly hlasy a šepoty, které tam předtím nebyly, a že si matně vybavoval jakousi zalesněnou krajinu a vytí vlků. Slyšel Rose, jak se ptá, jestli nemůže s něčím pomoct, na což otec odpověděl, že je to v pořádku, že Davida vezme domů a uloží do postele. S tím mávl na taxík. Než odjeli, slíbil Rose, že jí zavolá.

Ten večer, zatímco David ležel ve svém pokoji, se šepoty v jeho hlavě spojily s mumláním knížek. Musel zastrčit hlavu pod polštář a zacpat si pořádně uši, aby nic neslyšel, jelikož z dlouhého ponurého spánku právě procitaly nejstarší z příběhů a začaly se rozhlížet, kam by mohly začít prorůstat.

Ordinace dr. Moberleyho sídlila v domě s terasou stojícím u tříproudové ulice ve středu Londýna a uvnitř panovalo téměř hmatatelné ticho. Po podlahách se táhly drahé koberce a na stěnách visely obrazy zachycující lodě na moři. V čekárně seděla za stolem starší písařka s výrazně bílými vlasy, šustila papíry, psala dopisy a zvedala telefony. David usedl do nedaleké pohovky a otec se posadil vedle něho. V rohu tikaly skříňové pendlovky. David ani jeho otec nic neříkali. Především to bylo kvůli tomu, že v čekárně panovalo takové ticho, že všechno, co by řekli, by slyšela ta písařka za stolem, ale David ještě k tomu vycítil, že se na něj otec zlobí.

Od příhody na Trafalgarském náměstí ho potkaly další dva záchvaty. Každý byl o něco delší než ten předešlý a každý zanechal v Davidově hlavě ještě podivnější výjevy: hrad ověnčený třepotajícími se vlajkami, les plný stromů krvácejících rudě z puklin v kůře a strašidelnou postavu, která shrbená tiše čekala v stínech onoho zvláštního světa. Otec vzal Davida nejdřív k jejich rodinnému lékaři, k dr. Bensonovi, jenže pan Benson nedokázal vůbec stanovit diagnózu. Poslal proto Davida na odborné vyšetření do velké nemocnice, kde mu svítili do očí zvláštními lampičkami a ohmatávali mu lebku. Doktor položil Davidovi několik otázek, pár dalších položil jeho otci, přičemž některé se týkaly Davidovy matky a její smrti. Vybídli Davida, ať počká venku, že si spolu o něčem promluví, a když po chvíli vyšel otec ven, vypadal rozčileně. Tak nakonec skončili v ordinaci dr. Moberleyho.

Dr. Moberley byl psychiatr.

U písařčina stolu zazvonil bzučák a ona pokývla hlavou na Davida a jeho otce.

„Může jít dovnitř,“ oznámila jim.

„Tak jdi,“ řekl Davidův otec.

„Ty se mnou nepůjdeš?“ podivil se David.

Otec zavrtěl hlavou a David věděl, že už s dr. Moberleym mluvil, patrně po telefonu.

„Chce tě vidět samotného. Neboj. Až skončíte, budu tady.“

David následoval písařku do vedlejší místnosti. Byla mnohem prostornější než čekárna, zařízená čalouněnými křesly a pohovkami. Stěny pokrývaly police s knihami, i když to nebyly ty knížky, co čítal David. Davidovi připadalo, že je při příchodu slyší mezi sebou mluvit. Nerozuměl téměř ničemu z toho, co říkaly, ale mluvily opravdu v-e-l-i-c-e p-o-m-a-l-u, jako by to, co se chystají sdělit, bylo velmi důležité nebo jako by ten, na koho mluví, byl velmi hloupý. Některé z knih diskutovaly zdlouhavě, bla bla bla bla, jako když vědci mluví do rádia a obracejí se na ostatní vědce, které se snaží ohromit svou chytrostí a zběhlostí.

Ty knihy Davida silně znepokojovaly.

Za starožitným stolem seděl malý mužík s šedými vlasy a šedým plnovousem. Stůl jako by pro něj byl moc velký. Na nose mu seděly obdélníkové brýle se zlatým řetízkem, který měl bránit tomu, aby je ztratil. Kolem krku měl trochu moc těsně uvázaného černo-červeného motýlka a oblek, který měl na sobě, byl tmavý a pytlovitý.

„Vítám tě,“ řekl na úvod. „Jsem doktor Moberley a ty budeš určitě David.“

David přikývl. Doktor Moberley ho vyzval, ať se posadí, a zalistoval v poznámkách na stole, při jejichž čtení – ať už v nich stálo cokoli – se zlehka tahal za vousy. Když skončil, zvedl oči k Davidovi a zeptal se ho, jak se cítí. David na to, že dobře. Doktor Moberley chtěl vědět, zda si je opravdu jistý. David řekl, že si je jistý dokonale. Doktor Moberley prohlásil, že si o něj otec dělá starost. Pak se Davida zeptal, jestli se mu stýská po mamince. David neodpověděl. Doktor Moberley Davidovi pověděl, že se mu pranic nezamlouvají ty jeho záchvaty a že se teď společně pokusí odhalit, co se za nimi skrývá.

Pak doktor Moberley podal Davidovi krabičku s pastelkami a list papíru a poprosil ho, aby nakreslil dům. David vzal do ruky obyčejnou tužku a pečlivě vytyčil stěny s komínem, k nim přidal pár oken a dveře, načež se pustil do obloučků střešních tašek. Úplně se do kreslení tašek zabral, když mu doktor Moberley najednou oznámil, že už to stačí, potom se na obrázek zadíval a nakonec stočil pohled k Davidovi. Zajímal se, proč nepoužil barevné pastelky. David mu pověděl, že obrázek ještě není hotový, že jakmile by dokreslil ty tašky, vybarvil by je červeně. Nato se doktor Moberley opravdu v-e-l-i-c-e p-o-m-a-l-u zeptal, proč jsou ty tašky tak důležité.

David v duchu přemítal, jestli je Moberley skutečný doktor. Doktoři měli být podle všeho vysoce inteligentní. Doktor Moberley mu zvlášť inteligentní nepřipadal. David mu proto v-e-l-i-c-e p-o-m-a-l-u vysvětlil, že bez tašek by do domu zatékalo, takže jsou přinejmenším stejně důležité jako stěny. Doktor Moberley se Davida zeptal, jestli se bojí, že dovnitř naprší, a David odpověděl, že nerad mokne. Venku to nevadilo, zvlášť když měl člověk holínky a pláštěnku, ale doma většina lidí nechodí oblečená jako do deště.

Doktor Moberley vypadal trochu zmateně.

Vzápětí Davida požádal, ať nakreslí strom. David vzal i tentokrát obyčejnou tužku, soustředěně nakreslil větve a na ně začal jeden po druhém přidělávat lístečky. Byl teprve u třetí větve, když ho doktor Moberley požádal, ať přestane. Tentokrát se tvářil, jako se občas tvářil jeho otec, když vyluštil velkou křížovku v nedělních novinách. Jako by měl co chvíli povyskočit a vítězoslavně zvolat: „Ahá!“ a třeba u toho ještě ukázat před sebe prstem, jako to dělají šílení vědci v animovaných filmech. Zkrátka a dobře, vypadal sám se sebou natolik spokojený, že už ani spokojenější být nemohl.

Potom se doktor Moberley vyptával Davida na domov, na mámu a na tátu. Ještě jednou ho vybídl, ať mu poví o svých přechodných ztrátách vědomí, jestli si ještě na něco nevzpomene. Jak se cítil, než omdlel? Zaznamenal před ztrátou vědomí nějaký nezvyklý zápach? Bolela ho potom hlava? Bolela ho předtím? Bolí ho teď?

Jenže na tu nejdůležitější věc, tedy alespoň z Davidova pohledu, se doktor Moberley nezeptal, protože zjevně předpokládal, že David při záchvatech ztrácí vědomí absolutně, že si z nich nic nepamatuje, že má zkrátka až do procitnutí „okno“. Jenže to nebyla pravda. David uvažoval, že doktoru Moberleymu poví o tajuplných krajích, které vídal, když omdléval, jenže doktor Moberley už se ho zase začal vyptávat na matku a David o matce nechtěl mluvit, zvlášť ne s úplně cizím člověkem. Kromě toho se ho doktor Moberley vyptával i na Rose a na to, co na ni David říká. David nevěděl, jak na to má odpovědět. Neměl Rose rád a nepřál si, aby s ní jeho otec byl, ale nechtělo se mu to říkat Moberleymu kvůli tomu, aby to nepověděl otci.

Na konci sezení David plakal, ani nevěděl proč. Ve skutečnosti plakal tak usedavě, že mu začala z nosu téct krev. Pohled na krev ho vyděsil. Začal křičet a vřískat. Spadl na podlahu, v hlavě se mu rozsvítilo bílé světlo a začal se třást. Bušil pěstmi do koberce a slyšel knihy nesouhlasně mumlat, zatímco Moberley přivolal pomoc a do místnosti vběhl Davidův otec a všechno se zatmělo. Zdálo se, že to byla jen vteřinka, ale ve skutečnosti to trvalo velmi dlouho.

Ve tmě David uslyšel ženský hlas a připadalo mu, že zní jako hlas jeho matky. Blížila se k němu postava, ale nebyla ženská. Byl to muž, kdo se nořil ze stínů toho světa, muž s pokrouceným tělem a protáhlým obličejem.

A usmíval se.

III. O novém domě, novém dítěti a novém králi

A takhle se to všechno seběhlo.

Rose otěhotněla. Otec to Davidovi oznámil, když si u Temže pochutnávali na brambůrkách, kolem pluly lodě a ve vzduchu visel pach mořských řas a nafty. Byl listopad 1939. Na ulicích se hemžilo víc policistů než dřív a muži v uniformách byli snad všude. U oken se kupily pytle s pískem a kolem se vinul ostnatý drát jako nějaká zákeřná popínavka. V zahradách domů byly rozeseté hrbaté protiletecké Andersonovy kryty a v parcích se klikatily zákopy. Na každém nároží, na každém volném kusu zdi se bělaly plakáty a vývěsky: nařízení omezující svícení, královské výnosy, všechna možná opatření nezbytná pro zemi ve válce.

Většina dětí, které David znal, město dávno opustila, odjela na neznámá nádraží, v rukou malé hnědé tašky a na krku cedule s adresami a jmény příbuzných z odlehlých venkovských usedlostí či zapomenutých měst. Jejich nepřítomnost dělala město ještě prázdnějším a prohlubovala pocit úzkostlivého očekávání, který jako by opanoval životy všech, kteří zůstali. Brzy měly přiletět bombardéry a město měla zahalit tma, aby se pilotům cíle nehledaly tak snadno. Tma bývala tak černá, že člověk mohl počítat krátery na Měsíci, nad sebou nebe poseté hvězdami.

Cestou k řece zahlédli nad Hyde Parkem protiletecké vzducholodě. Byly-li bezezbytku naplněné, visely nad městem, ukotvené k zemi ocelovými lany. Lana měla zabraňovat německým bombardérům, aby létaly příliš nízko, což znamenalo, že pak musely shazovat nálože z větší výšky, takže pro ně nebylo tak snadné zasáhnout cíl.

Vzducholodě měly tvar obrovských bomb. Davidův otec prohlásil, že je to ironie, a David se zajímal, co to slovo znamená. Otec mu pověděl, že je prostě směšné, že něco, co má chránit město před nálety a bombami, vypadá samo jako bomba. David přikývl. Připadalo mu to zvláštní. Představil si pilota německého bombardéru, jak se snaží uhýbat protiletecké palbě, osamělého shrbeného muže vysoko nad cílem, jemuž pod nohama ubíhá město. Uvažoval, jestli ten muž vůbec někdy pomyslí na lidi v domech a továrnách, na něž shazuje bomby. Z ptačí perspektivy určitě Londýn vypadal jako maketa s papírovými domečky a miniaturními stromořadími na papírových ulicích. Možná to byl jediný způsob, jak ty bomby shodit: předstírat, že nic z toho dole není skutečné, že po výbuchu nebude nikdo zasažen a zabit.

David si zkusil představit sebe sama v kůži pilota bombardéru – britského, nejspíš wellingtona nebo whitleye –, jak letí nad německým městem, bomby připravené. Dokázal by je shodit? Byla přece válka. Němci byli opravdu ti špatní. To věděl každý. Začali si. Bylo to jako rvačka na dětském hřišti: když si někdo začal, byla to jeho vina, a tak si nemohl stěžovat, i kdyby to sebevíc odskákal. David si říkal, že by ty bomby asi shodil, ale nepřipustil by si, že tam dole jsou lidé. Byly by tam jen továrny a nákladiště, tvary budov ve tmě, přičemž všichni lidé v nich zaměstnaní by ve chvíli, kdy by on shodil ty bomby, byli pěkně v teple, doma v posteli, daleko od svých pracovišť.

Pořád na to musel myslet.

„Tati? Ale když nebudou moct Němci přesně zacílit kvůli těm vzducholodím, můžou pak ty bomby dopadnout jinam, ne? Sice se budou snažit bombardovat továrny, ale když je nebudou moct zasáhnout, prostě to shoděj a budou doufat… Přece to kvůli těm vzducholodím neotočej, ne?“

Davidův otec hned neodpověděl.

„Já myslím, že je jim to jedno,“ řekl nakonec. „Jde jim jenom o to připravit lidi o poslední zbytky naděje a morálky. A jestli to znamená bombardovat továrny a nákladiště, tím líp. Taková je mentalita agresora. Nejdřív si tě oťuká a pak zasadí smrtící úder.“

Povzdychl si. „Musíme si o něčem promluvit, Davide, o něčem velmi důležitém.“

Právě se vraceli z dalšího sezení s doktorem Moberleym, který se Davida zase ptal, jestli se mu stýská po matce. Samozřejmě že se mu po ní stýskalo. Byla to hloupá otázka. Stýskalo se mu po ní a byl kvůli tomu moc smutný. Nepotřeboval doktora, aby mu to říkal. Těžko rozuměl tomu, co Moberley vykládal – zčásti to bylo proto, že používal fůru cizích slov, a zčásti i tím, že doktorův hlas zanikal v naléhavém drmolení knížek v policích.

Mumlání knih doléhalo k Davidovi stále zřetelněji. Bylo mu jasné, že doktor Moberley je neslyší tak jako on, protože jinak by se v té své kanceláři už dávno zbláznil. Občas, když Moberley položil Davidovi nějakou otázku, kterou knihy schvalovaly, jednohlasně zamručely: „hmmmmmm,“ trochu jako mužský pěvecký sbor při nasazení tónu. Když řekl něco, s čím nesouhlasily, pokřikovaly na něj různé nadávky.

„Šašek!“

„Šarlatán!“

„Kecal!“

„Ten chlap je idiot.“

Jednu knihu, která měla na obálce zlatě vyražené jméno Jung, doktor tak popudil, že vyskočila z police a s funěním přistála na koberci. Když si toho doktor Moberley všiml, vypadal velmi překvapeně. David mu chtěl zkusit vysvětlit, co kniha říkala, ale svěřovat se doktorovi s tím, že slyší mluvit knížky, mu nepřipadalo jako nejlepší nápad. David slyšel o lidech, které museli „uklidit“, protože to „neměli v hlavě v pořádku“, a on nechtěl, aby ho uklidili. Navíc neslyšel ty knížky mluvit pořád. Stávalo se to přece, jen když byl rozrušený nebo rozzlobený. Snažil se zachovávat klid, snažil se co nejvíc myslet na hezké věci, jenže někdy to bylo těžké, zvlášť v přítomnosti doktora Moberleyho nebo Rose.

Teď seděl na břehu řeky a jeho život se měl již podruhé změnit.

„Budeš mít bratříčka nebo sestřičku,“ prohlásil Davidův otec do ticha. „Rose čeká miminko.“

David přestal jíst brambůrky. Chutnaly najednou divně. Cítil, jak se mu uvnitř v hlavě zvyšuje pnutí, a na chvilku dostal strach, že spadne z lavičky a zase dostane záchvat, ale nějak to dokázal ustát.

„Budete se s Rose brát?“ zeptal se.

„Asi ano,“ odpověděl otec. Když u nich byla Rose minulý týden na návštěvě, David zaslechl, jak o tom s ní otec mluví. Možná měl opravdu radši zůstat v posteli, jak mu přikázali, a ne poslouchat na schodech… Občas to dělal, ale vždycky když domluvili a ozvalo se mlaskání polibku, utíkal si rychle zase lehnout. Naposledy, když poslouchal, mluvila Rose o „lidech“ a o tom, co se mezi „lidmi“ povídá. Nelíbilo se jí, co říkali. A právě tehdy přišla řeč na manželství, jenže víc už toho David nezaslechl, protože z místnosti vyšel otec a zamířil do kuchyně postavit vodu na čaj, a tak David o vlásek unikl odhalení. Dokonce si myslel, že v otci něco vzbudilo podezření, protože se na něj pak šel podívat nahoru do pokoje. David měl pevně zavřené oči a dělal, že spí, což mu otec podle všeho uvěřil. Pak už se David pro nervozitu na schody nevrátil a zbytek neslyšel.

„Chci, abys věděl jednu věc, Davide,“ říkal mu teď otec. „Mám tě rád, a to se nikdy nezmění, ať budu žít s kýmkoli. I tvoji maminku jsem miloval a budu ji milovat vždycky, ale těch posledních pár měsíců po boku Rose mi vážně dost pomohlo. Je moc hodná, Davide. Má tě ráda. Zkus jí dát šanci. Co ty na to?“

David neodpovídal, jen naprázdno ztěžka polkl. Vždycky chtěl mít bratříčka nebo sestřičku, ale ne takhle. Chtěl, aby to bylo s jeho pravou mámou a tátou. Tohle nebylo ono. Tohle vlastně ani nebude jeho pravý bratříček nebo sestřička. Nebude to totéž.

Otec ho vzal kolem ramen. „To mi k tomu nechceš vůbec nic říct?“ zeptal se.

„Chci jít domů,“ hlesl David.

Otec ho ještě chvíli objímal, ale pak ho pustil. Poté malinko podklesl, jako by z něj uniklo trochu vzduchu.

„Tak dobře,“ řekl posmutněle, „jdeme domů.“

O šest měsíců později porodila Rose chlapečka, a David a jeho otec se přestěhovali z domu, kde David vyrůstal, do společné domácnosti s Rose a Davidovým novorozeným nevlastním bratříčkem Georgiem. Rose bydlela ve velkém starém domě na severozápadě Londýna, v třípatrové nádheře se zahradami vpředu i za domem a s lesy za humny, táhnoucími se až k obzoru. Podle slov Davidova otce patřil dům rodině po několik generací a byl nejméně třikrát větší než ten jejich. David se nejdřív stěhovat nechtěl, ale otec mu opatrně vysvětlil důvody. Měl to odtamtud blíž do nové práce, což byla výhoda, protože za války tam pochopitelně trávil víc času. Po přestěhování byla naděje, že bude Davida moci vídat častěji, a dokonce se občas utrhne i domů na oběd. Otec také Davidovi pověděl, že ve městě to teď bude nebezpečnější, zato na venkově budou všichni trochu víc v klidu. Německá letadla se blížila, a třebaže si Davidův otec pořád myslel, že Hitler nakonec prohraje, situace se zhoršovala a mělo nějakou dobu trvat, než se zase spraví.

David neměl jasnou představu o tom, čím přesně se jeho otec živí. Věděl, že je velmi dobrý v matematice, kterou ještě donedávna přednášel na univerzitě. Z univerzity ale odešel a začal pracovat pro vládu, a sice v nějakém venkovském domě kousek za městem. Nedaleko stála kasárenská budova a bránu, jíž se do usedlosti vjíždělo, střežili nepřetržitě vojáci, kteří hlídkovali i na přilehlých pozemcích. Když se David otce na práci ptal, zpravidla dostal odpověď, že jen ověřuje nějaká čísla pro vládu. Avšak toho dne, kdy se přestěhovali do domu k Rose, jako by Davidův otec získal dojem, že si jeho syn zaslouží lepší vysvětlení.

„Vím, jak máš rád příběhy a knížky,“ začal, zatímco v autě sledovali nákladní vůz stěhováků ven z města. „Napadlo mě, že si možná říkáš, proč se mně nelíbí stejně jako tobě. I já mám ale příběhy rád, tedy svým způsobem, a je to dokonce součást mojí práce. Znáš to, když to vypadá, že příběh pojednává o něčem, a on je ve skutečnosti o něčem úplně jiném? Když je v něm skrytý další význam, a ten je třeba odkrýt?“

„Jako v příbězích z bible,“ nadhodil David. Kněz vždycky v neděli v kostele vykládal nějaký biblický příběh, který chvilku předtím přečetl nahlas. David ho nikdy moc neposlouchal, protože kněz byl ve skutečnosti dost hloupý. Přesto mu připadalo zajímavé, že ze zdánlivě obyčejného vyprávění dokázal vydolovat úplně jiný příběh. Vlastně to vypadalo, že kněz ty příběhy schválně dělá složitější, než jsou, patrně proto, aby mohl déle mluvit. Davida církev příliš nezajímala. Pořád se ještě zlobil na Boha za to, co se stalo jeho matce, a za to, že mu do života postavil Rose a malého Georgieho.

„Jsou ale příběhy, jejichž skrytý význam by neměl odhalit jen tak někdo,“ pokračoval Davidův otec. „Jsou určené pouze pro pár lidí, takže je v nich ten význam ukrytý pěkně důmyslně. Toho se dociluje s pomocí slov nebo čísel a někdy kombinací obojího, ale účel je vždycky stejný. Dokud člověk nezná kód, tak se ten význam nedozví.

Takže, Němci používají tajné kódy k šifrování zpráv, které si mezi sebou posílají. Totéž děláme i my. Některé šifry jsou úplně jednoduché, i když právě ty bývá nejtěžší rozluštit.“

Otočil se na Davida a položil mu ruku na rameno. „Vkládám do tebe teď velkou důvěru,“ řekl. „Nikdy nesmíš nikomu povědět, co dělám.“

Přiložil si prst na pusu. „Přísně tajné, stará vojno!“

David gesto slibující mlčení napodobil.

„Přísně tajné,“ zopakoval jako ozvěna.

A pak jeli dál.

Davidův pokoj byl až úplně nahoře pod střechou, malá místnůstka s nízkým stropem, kterou mu Rose vybrala proto, že byla plná polic s knížkami. Davidovy vlastní knížky se tak ocitly po boku knih mnohem starších a podivnějších. Udělal těm svým na policích co nejvíc místa, ale nakonec se rozhodl srovnat všechny podle barvy a velikosti, protože tak pochopitelně lépe vypadaly. Znamenalo to, že se jeho knížky promíchají s těmi, které tam již byly, a tak pohádky skončily vmáčknuté mezi dějiny komunismu a rozbory posledních bitev první světové války. David chvilku zkoušel číst knížku o komunismu, hlavně proto, že si nebyl tak docela jistý, co to ten komunismus vlastně je (krom toho, že jeho otec měl za to, že je to něco velmi špatného). Prokousal se asi na třetí stránku a pak ztratil zájem, protože všechny ty řeči o „dělnících vlastnících výrobní prostředky“ a o „kapitalistickém útlaku“ ho téměř uspávaly. Dějiny první světové války byly o trochu lepší, i kdyby jen pro všechny ty kresby starých tanků, které někdo vystříhal z časopisů a založil mezi stránky. Dále zde byla nudná učebnice plná francouzských slovíček a knížka o římské říši, obsahující celkem zajímavé ilustrace a zjevně si libující v popisech krutostí, jež Římané páchali na ostatních národech a které tyto národy páchaly na oplátku na Římanech.

Naproti tomu Davidovy řecké báje měly stejnou velikost i barvu jako jakási básnická sbírka, takže David občas vytáhl z police omylem poezii místo mytologie. Některé z básní nebyly úplně zlé, pokud jim člověk dal šanci. Jedna byla o rytíři – i když se tedy jmenovala „Princátko“ – a o jeho hledání temné věže a tajemství v ní ukrytém. Báseň nekončila, jak by měla. Rytíř sice našel věž, ale to bylo všechno. David chtěl vědět, co bylo v té věži a co se stalo s rytířem, poté co k ní došel, ale básník to nejspíš nepovažoval za důležité. To Davida přivedlo k úvahám o lidech, kteří píší básně. Každý přece viděl, že ta báseň začala být zajímavá teprve tehdy, když rytíř došel k věži, jenže přesně v té chvíli se autor rozhodl ji ukončit a začít psát radši něco jiného. Možná měl v úmyslu se k ní ještě vrátit a prostě na to zapomněl, nebo třeba nedokázal vymyslet dostatečně působivou příšeru, která by ve věži přebývala. David v duchu viděl básníka sedět za stolem pokrytým útržky papírů se spoustou nápadů na to, co by tou příšerou mohlo být, které byly ale všechny přeškrtané.

Vlkodlak.

Drak.

Opravdu velký drak.

Čarodějnice.

Opravdu velká čarodějnice.

Malá čarodějka.

David se pokusil vložit příšeru zhruba doprostřed básně, ale zjistil, že to nedokáže. Bylo to mnohem těžší, než se zdálo, protože žádná jako by se tam nehodila. Povedlo se mu pouze v nejasných obrysech načrtnout podivnou bytost, krčící se v pavučinami opředeném koutě jeho podvědomí, mezi představami, kde přebývaly všechny věci, kterých se bál, a chroptěly jedna na druhou ze tmy.

David postřehl, že se pokoj mění s tím, jak prázdná místa na policích zaplňuje knížkami; když vkládal mezi staré svazky nové, ty novější vypadaly a ševelily jaksi nejistě. Staré působily hrůzostrašně a k Davidovi promlouvaly nakřáplými, jakoby prachem přidušenými hlasy. Starší knihy byly vázané v teletině a kůži a některé obsahovaly poznatky, jež dávno upadly v zapomnění, popřípadě byly vyvráceny novějšími vědeckými objevy a filozofickými tezemi. Leč knížky, které takové prastaré vědění obsahovaly, si nedokázaly připustit, že pozbylo platnosti. Klesly tak na nižší úroveň, než byly příběhy, jelikož příběhy jsou od základu vymyšlené a neskutečné, zatímco tyhle druhé knížky se braly hrozně vážně a myslely si, že jsou předurčené k větším věcem. Autoři si s jejich psaním dali nesmírnou práci, naplnili je vším, co věděli o světě, vším, čemu věřili. Jenže ty teorie pak někdo vyvrátil a všechna moudrost skrytá v těch knihách ztratila na významu, a přesně s tím se tyhle učené knihy tak těžko smiřovaly.

Jedna mimořádně tlustá, jež s odvoláním na důkladný rozbor bible tvrdila, že v roce 1783 přijde konec světa, doslova propadala šílenství, protože odmítala přistoupit na to, že se píše rok o dost vyšší než 1782, neboť to by znamenalo, že uznala, že její obsah je zcela mylný, a její existence tudíž postrádá smysl, leda by si ji někdo chtěl prolistovat ze zvědavosti. Útlá knížečka o civilizacích žijících na Marsu, kterou napsal pán s velkým dalekohledem a zrakem tak bystrým, že na dotyčné planetě viděl stopy po říčních korytech, ačkoli tam nikdy žádné řeky netekly, neustále žvatlala o tom, jak se Marťané stáhli pod povrch a nyní tam tajně budují obří motory. Na polici sousedila s řadou knih o znakové řeči pro hluchoněmé, které naštěstí nemohly slyšet, co jim kdo říká.

Přesto David narazil i na knížky, které byly podobné těm jeho. Byl zde tlustý, bohatě ilustrovaný svazek pohádek a báchorek, který měl dosud krásně syté barvy, a právě k těmhle knížkám David obracel pozornost v prvních dnech v novém domově. Lehával na lavičce ve výklenku arkýřového okna a čas od času vyhlédl na hluboký les rozprostírající se dole, jako by čekal, kdy se z něj vynoří vlci a čarodějky a strašidla z pohádek, protože popisy v knížkách pozoruhodně odpovídaly lesům sousedícím s domem, takže bylo až k neuvěření, že nejde o jedny a tytéž. Daný dojem ještě podtrhovala forma, protože některé z příběhů byly připsané dodatečně rukou a rovněž obrázky přikreslil někdo, komu se nedal upřít jistý talent. David na knížkách nedokázal najít žádné jméno, které by odkazovalo na autora přidaných pasáží, a některé pohádky pro něho byly úplně neznámé, ač v něm rozeznívaly povědomou strunu – něčím jako by připomínaly ty, které znal téměř nazpaměť.

V jednom příběhu vystupovala princezna, kterou zaklel čaroděj, takže musela celou noc tančit a ve dne pak spala. Jenže namísto aby ji zachránil princ nebo bystrý chuďas, princezna v pohádce zemřela, jen aby se vzápětí zjevila jako duch a v této podobě pak mučila čaroděje, dokud ho nedohnala na pokraj zoufalství a také bezedné propasti, do jejíchž hlubin se vrhl a uhořel v plamenech. Jinde zase malá holčička v lese prchala vyděšeně před vlkem a doběhla k dřevorubci se sekyrou, jenže dřevorubec v téhle pohádce vlka jen tak nezabil a ani holčičku nevrátil jen tak zpátky k rodičům, kdepak. Vlkovi usekl hlavu a holčičku odvlekl do své chýše uprostřed toho nejhlubšího lesa, kde ji držel zavřenou, dokud nebyla dost velká na to, aby si ho mohla vzít, načež se konal obřad, při kterém je oddávala sova, a to i navzdory tomu, že dívka nepřestávala plakat steskem po rodičích, které neviděla celé ty roky, co ji věznil. Měla s dřevorubcem děti a on je naučil lovit vlky a pátrat po lidech, kteří sešli v lese z cesty. Pověděl jim, že mají ty lidi zabíjet a vybírat jim kapsy, ale ženy že mu mají vždycky přivést.

David četl ty příběhy dnem i nocí, zachumlaný do přikrývek, aby mu nebyla zima, protože v domě Rose nebývalo nikdy teplo. Vítr profukoval škvírami v okenních rámech a netěsnícími dveřmi, šustil stránkami rozevřených knížek, jako by hledal nějakou informaci, kterou zoufale potřeboval na nějaké vlastní účely. Cestu dovnitř si dokázaly najít i šlahouny břečťanu, jímž dům zpředu i zezadu desítky let obrůstal, mávaly na Davida z nejvyšších koutů u stropu nebo se vinuly po okenním parapetu. David se je ze začátku pokoušel zastřihnout nůžkami a odstřižené větvičky vyhodil, jenže břečťan se jen oklepal a za pár dní obrazil znovu, zjevně silnějšími, hustšími a delšími výhony, které se trámů a zdiva držely ještě úporněji než ty předešlé. Ve škvírách bydlel také hmyz, takže hranice oddělující svět přírody a domu byly jakoby rozmazané a nejasné. V šatníku David objevil celou kolonii brouků, v zásuvce na ponožky zase škvory. V noci slyšel, jak pod prkny podlahy přebíhají myši. Bylo to, jakoby si příroda Davidův pokoj nárokovala.

Ještě horší bylo, že se mu ve snech začala stále častěji zjevovat postava Hákáče, který se plížil po lesích, jež nápadně připomínaly ty pod Davidovým oknem. Hákáč vždy došel až na kraj lesa a koukal se na zelený palouk, kde stál dům na chlup stejný jako ten patřící Rose. Hákáč ve snech k Davidovi mluvil. Odporně se usmíval, nicméně jeho slova nedávala Davidovi žádný smysl.

„Čekáme,“ říkal. „Vítejte, Vaše Veličenstvo! Pozdravte všichni nového krále!“

IV. O Jonathanu Tulveyovi a Billym Goldingovi a o mužích postávajících u trati

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kniha ztracených věcí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.