Jak nás
mozek klame

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Albert Moukheiber

Jak nás mozek klame – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Cet ouvrage, publié dans le cadre du Programme d’aide á la publication F. X. Šalda, a bénéficié de la collaboration de I’Istitut français de Prague.

Tato kniha vychází za pomoci programu na podporu publikační činnosti F. X. Šalda Francouzského institutu v Praze.

Naše vnímání je částečné, naše pozornost má své meze, naše paměť není věrohodná. Přesto máme všichni koherentní představu o světě. Za to vděčíme mozku: různé jeho „triky“, totiž mechanismy, nám umožňují chápat mnohostrannost a složitost světa, který nás obklopuje, a sdílet s ostatními, jak ho sami pojímáme.

Mozek je sídlem všech znalostí a při své činnosti se opírá o přibližný odhad. Proto je naše povědomí o věcech kolem nás a obecně o světě pouze relativní. Mozek si vytváří mentální vzorce úplně o všem: o našich přátelských i milostných vztazích, o našem přístupu k práci, o našich politických názorech… Často si vůbec neuvědomujeme, že mozek vypráví příběhy, které nám pomáhají lépe se orientovat ve světě. Dokáže z mnoha útržků poskládat vzpomínky na dětství, připravit nás na možné nebezpečí, abychom si zachránili kůži, kdyby to nebezpečí náhodou opravdu nastalo, nebo nám ukázat, že hora vosku, co před námi narostla, je ve skutečnosti jen vyhořelá svíčka… Stejně tak nás může napálit, když působením optického klamu či jakéhosi kouzla dopustí, že spadneme do pasti fake news, totiž falešných či klamných zpráv, případně podlehneme iluzi o tom, že něco víme a známe.

Na cestě do středu mozku budeme zkoumat mozkové mechanismy a odkrývat, jakým způsobem funguje tento orgán, který je zároveň tak záhadný a výjimečný. Zjistíme, kdy, proč a jak si s námi zahrává a jaké hry hraje sám se sebou.

Upozornění

Kognitivní vědy jsou poměrně mladá a rychle se rozvíjející vědní oblast. Zejména pokud se zajímáme o orgán tak složitý, jako je lidský mozek, nevyhneme se určitým zjednodušením ani omylům. V této knize se budeme řídit principem, který jsme převzali od Isaaka Asimova: jde o relativitu nepravdy. Oproti všeobecně rozšířenému přesvědčení jsou pravda a lež málokdy zcela absolutní, ale většinou spíše relativní. Proto vám budeme předkládat nejspolehlivější teoretické modely, jež jsou právě v tuto chvíli k dispozici, a to s nadějí, že tak lépe pochopíte svůj mozek a lépe porozumíte i sami sobě.

Část I

Jak vnímáme svět?

1

Opravdu vidíme svět vlastníma očima?

„Jako všichni velcí cestovatelé jsem viděl víc než to, na co si vzpomínám, a vzpomínám si na víc, než jsem viděl.“

Benjamin Disraeli, britský politik

Myslíme si, že svět vidíme svýma očima, stejně jako mu nasloucháme vlastníma ušima, a není na tom nic divného: vnímání se uskutečňuje hlavně pomocí našich smyslů. Přitom ale k uchopení světa využíváme především mozek.

Všech pět smyslů a mozek samozřejmě pracují společně a podílejí se na tom, aby člověk postihl svět, který ho obklopuje. Naše oči, uši, jazyk a pokožka jsou ale ve skutečnosti receptory, které přetvářejí signály z okolního světa (optické, zvukové, čichové…) na signály elektrické. Náš mozek pak zpracovává tisíce těchto elektrických signálů a filtruje je tak, aby nám umožnily svět uchopit mentálně.

Lidský mozek tváří v tvář dvojznačnosti světa

Rozeberme si zkušenost, kterou zažil každý z nás: optický klam. Už to označení je zavádějící, jelikož nám podsouvá, že nás klamou oči. Často je tu však obětí iluze mozek.

Podívejte se na následující obrázek:

Připadá vám na první pohled, že je k vám černá postava otočená čelem, nebo zády? Zdá se vám, že stojíte nad ní, nebo pod ní? Váháte.

A teď se podívejte na další obrázek: postava je jednoznačně otočená čelem k vám, opírá se loktem o zábradlí, pozorujete ji zdola, protože stojí nad vámi. Když jste teď viděli druhý obrázek a ta představa vám zůstala v hlavě, vraťte se k prvnímu vyobrazení. Budete jej interpretovat s povědomím o rozvržení, které vám nabídl obrázek (a), a budete si jisti, že silueta je k vám otočená čelem a vidíte ji zespodu.

Přejděme teď k obrázku (b). Pozorujte ho pár sekund, stejně jako jste se dívali na obrázek (a), pak se opět vraťte k prvnímu zobrazení.

Na výchozím obrázku teď uvidíte postavu zezadu, zároveň jako byste ji pozorovali shora.

A nyní se podívejme na všechny tři obrázky (s. 17) umístěné pod sebou. Můžete sami ovlivnit, co uvidíte: podle toho, zda se po dobu několika sekund zadíváte na ten horní, anebo na spodní, bude se měnit to, jak budete vnímat ten prostřední.

Nakonec se soustřeďte pouze na výchozí, první obrázek: když teď víte, že zahrnuje dva způsoby možného vnímání, dokážete snadno v mysli přepínat a zaměřit se na něj tak, že uvidíte postavu otočenou čelem anebo zády, případně ji pozorovat shora či zdola, a to aniž byste se museli vracet k dalším verzím, označeným výše jako (a) a (b).

Ukažme si nyní, co za klamným vnímáním kresby stojí, jak působí na lidský mozek: obrázky (a) a (b) jsou pevné, tzv. stabilní verze výchozího obrázku. Existuje jediný způsob, jak je vidět. Oproti tomu výchozí obrázek nepůsobí jednoznačně, jelikož zahrnuje více možností vnímání – v tomto případě dvě. Prostřední obrázek je tedy tzv. bistabilní.

Při pohledu na něj náš mozek nemá dostatek informací, aby si mohl poradit s jeho nejednoznačností a aby ho vyhodnotil pouze jedním způsobem. Naopak, pokud budete po dobu několika sekund upřeně sledovat jednu nebo druhou stabilní variantu výchozího obrázku, tedy (a) nebo (b), váš mozek si vytvoří intuitivní (apriorní) vizuální model vjemu, a když se pak vrátíte k bistabilnímu obrázku, jeho nejednoznačnost se sníží a vy budete postavu vnímat buď zepředu – upřednostníte variantu (a), anebo zezadu – upřednostníte variantu (b).

Mozek potřebuje interpretovat signály, které k němu vysílá svět, aby si o nich vytvořil koherentní a stabilní představu. Nazýváme to redukcí mnohoznačnosti: jakmile mozku nabídneme nejednoznačné (bistabilní nebo multistabilní) obrazy a odepřeme mu tak stabilitu, provede sám z různých možností určitý výběr.

Představte si nyní, že se spolu s někým z přátel díváte na výše uvedený první, to znamená bistabilní obrázek. Ani jeden z vás ještě neviděl jeho stabilní varianty. Každý z vás omezí nejednoznačnost podle sebe: bude se vám zdát, že postavu vidíte zezadu, přičemž váš přítel ji uvidí zepředu. Oba se díváte na stejný obrázek, avšak vidíte dvě rozdílné věci. Když si o tom začnete povídat, nebudete si rozumět, protože každý tu skutečnost vnímáte jinak, a přitom každý z vás bude pevně přesvědčen, že vidí obrázek správně. Dokonce nedokážete vidět to, co vidí ten druhý.

V roce 2015 byla bistabilní iluze podnětem mnoha komentářů na sociálních sítích, když posloužila jako názorný argument pro otázku, zda lidé vůbec vnímají svět stejně. Uživatelka americké aplikace Tumblr, vystupující pod jménem „Swiked“, nahrála na svůj blog fotografii šatů s krajkovými nášivkami a doplnila ji komentářem: „Můžete mi říct, jestli jsou ty šaty bílo-zlaté, anebo modro-černé? Každý to vidí jinak, a docela nás to rozhodilo.“ Z fotky se stal na internetu „virál“ a na celé zeměkouli se o obou protichůdných názorech diskutovalo několik dní. Kdybyste se tehdy do debaty zapojili, nejspíš byste došli k tomu, že polovina světa, která nevidí stejnou barvu šatů jako vy, se hluboce mýlí! Teď ale rozumíte tomu, že se nemýlili ani jedni, ani druzí: lidský mozek má zkrátka dvě možnosti, jak omezit mnohoznačnost.

Tyto dva příklady bistabilních iluzí nám dokládají, že lidská bytost má tendenci slepě důvěřovat tomu, co vnímá, a stejně tak je přesvědčena, že naše vjemy se neliší od toho, jak svět vnímají všichni kolem nás.

Když mozek filtruje, zpracovává a interpretuje podněty, které mu okolní svět vysílá, buduje si globální vidění světa, přičemž neustále a nevědomky vytváří domněnky o způsobu svého fungování. Bez ustání omezuje nejednoznačnost – a nejenom v případě, kdy omezuje bistabilní iluze –, aby nám poskytl stabilní a koherentní obraz skutečnosti.

V našem zorném poli se nachází „slepá skvrna“: jde o místo, odkud oční nerv vychází ze sítnice do mozku. Pouze v tomto bodě nejsou receptory světla. Mohli bychom tedy předpokládat, že zde, v místě, kde sítnice nepřijímá světlo, bude v našem zorném poli „díra“. Přitom ale v každodenním životě je naše zorné pole celistvé, a to proto, že máme dvě oči. Pokud bychom byli jednoocí, situace by se změnila, ostatně stačí jedno oko zavřít.

Zavřete tedy levé oko a podívejte se pravým okem na kříž na obrázku níže, pohlídejte si zároveň, aby váš obličej zůstal nasměrovaný ke středu stránky. Postupně stránku přibližujte k obličeji.

Najednou – až budete mít stránku asi tak 25 cm od svého oka – černý puntík napravo od kříže zmizí. A to právě proto, že se nachází ve slepém bodě vaší sítnice, tzv. slepé skvrně: mozek z toho vyvodí, že celá stránka je bílá. Bude tedy interpretovat skutečnost mylně.

Nyní proveďte stejný pokus s dalším obrázkem:

Jakmile se černý puntík dostane do vaší slepé skvrny, bude se vám zdát, že je šedý pruh souvislý. Váš mozek vidí šedý pruh před a za černým puntíkem, prázdné místo si tudíž doplní stejným motivem.

Co nás učí kouzla

Kouzelnické triky nás fascinují. Jejich princip je stále stejný, protože využívají jistých pochodů našeho mozku, zejména těch, jež jsme právě popsali: snahu mozku omezovat mnohoznačnost.

Na tom je založeno i kouzlo s mincí. Kouzelník vezme minci tak, že si ji vloží mezi palec a ukazovák pravé ruky, pomalu ji položí do levé dlaně, pak sevře ruku v pěst, natáhne ji k vám a požádá vás, abyste na ni foukli. Načež pěst teatrálně rozevře: mince zmizela, to je ale kouzlo! Tím to ovšem nekončí: kouzelník vám sáhne za ucho, případně do kapsy, a minci tam objeví.

Ve skutečnosti ale mince v jeho levé ruce nikdy neskončila. Kouzelník provedl tzv. „palming“ (z anglického „palm“, dlaň): jen předstíral, že minci pokládá na levou dlaň, přitom ji však podržel v pravé dlani. Všechno se to odehraje velmi pomalu, kouzelník se totiž nesnaží oklamat vaše oči, ale mozek a jeho logický výklad okolností přemístění předmětu. Lidská bytost se na své vnímání světa spoléhá: myslíme si, že jsme viděli, jak se mince přesunula z jedné ruky do druhé, proto je pro nás nepochopitelné, jak se mohla octnout za uchem. Dochází zde k narušení souvislostí, přihodilo se cosi nereálného: přesně to nazýváme „kouzlem“.

Od chvíle, kdy se probudíme, vytváří náš mozek o skutečnosti předpoklady, vysvětluje ji a zaplňuje prázdná místa. Činí tak od našeho útlého dětství, a aniž bychom si to uvědomovali. Stůl, kde jíme, zůstává pořád tím samým stolem, ať se na něj díváme z jakéhokoli úhlu nebo při různém osvětlení místnosti. Podobně když nějaký předmět položíme na určité místo, víme, že sám polohu nezmění. Je to princip stálosti předmětů. Zásluhou naší neustálé interpretační aktivity a schopnosti přetvářet skutečnost – ačkoli samozřejmě jen částečné – se nám skutečnost zdá skutečná a předměty se jeví jako stálé a neměnné. Proto uvěříme výše popsanému kouzlu s mincí.

I kouzelníci chtěli vědět, jaké psychologické mechanismy vedou k tomu, že je pomocí triků tak snadné lidi oklamat, proto začali sami spolupracovat s neurovědci. Jeden z nejslavnějších kouzelníků naší doby, iluzionista, autor a herec vystupující pod jménem Teller, se například podílel na článku publikovaném v časopise Nature,[1] popisujícím vztahy mezi magií a lidským vědomím o světě. Zmiňuje věhlasný kouzelnický trik se třemi kalíšky a kuličkou: divák má před sebou tři kalíšky a kuličku, kterou kouzelník nechává „zmizet“ nebo ji pomocí „kouzla“ přesouvá z jednoho kalíšku do druhého.

1 S. L. Macknik, M. King, J. Randi, A. Robbins, A. Teller, J. Thompson a S. Martinez-Conde. Attention and awareness in stage magic: Turning tricks into research. Nature Reviews Neuroscience, 2008, roč. 9, s. 871–879.

Teller popsal, že jednou těsně před příchodem na jeviště zjistil, že si kalíšky a kuličku zapomněl doma. Musel tedy použít to, co našel v šatně: průhledné kelímky a kuličky narychlo vyrobené z papírových kapesníků. Bál se, aby obecenstvo neprohlédlo, na jakém principu se trik zakládá, avšak k jeho překvapení se diváci nechali ošálit ještě snadněji než obvykle. „Všichni lidé v sále mohli vidět, co dělám, jejich mozky to přesto nedokázaly pochopit,“ uvedl v rozhovoru pro časopis Wire.[2]

2 J. Lehrer. Magic and the Brain: Teller Reveals the Neuroscience of Illusion. Wired.com, 2009.

Říká se, že „svět nevidíme takový, jaký je, ale spíš takový, jací jsme my“. Což je naprostá pravda, jak dnes potvrzuje výzkum realizovaný v kognitivních vědách: svět k nám bez ustání vysílá nespočet signálů a my si jejich nejednoznačnost omezujeme tím, že si vybíráme, co chceme vidět. Naše vlastní interpretace světa nás tak pomaličku psychologicky, kulturně i sociálně formuje.

To ovšem neznamená, že můžeme vidět jenom to, co chceme vidět, jinými slovy že by ve skutečnosti neexistovalo nic a my bychom si mohli zcela svévolně utvářet svou vlastní realitu čistě tak, že bychom si ji vymysleli: v rámci toho, co jsme si výše vysvětlili o optickém klamu, je jasné, že mám na výběr, jestli vidím postavu zepředu anebo zezadu, ale už není možné, abych místo té postavy viděl třeba strom anebo banán. Realita existuje a je neměnná, stejně tak bychom ji nemohli vnímat, kdyby ji náš mozek nebyl schopný interpretovat.

Zaplnit prázdno

Mnohoznačnost signálů, které přijímáme, nás neustále udržuje v nepříjemně nejisté situaci. Pokud našemu vnímání chybí nějaký prvek, který by nás z nejednoznačnosti vyvedl, náš mozek si takové prázdno zaplní. Descartes v Meditacích píše o tom, že smysly nám nejsou schopny podat zprávu o přítomnosti lidí, a ukazuje to na příkladu, kdy při pohledu z okna vidíme pouze klobouky a pláště, které mohou halit jen přízraky nebo figuríny pohybující se pomocí mechanického zařízení. To, že usoudím, že jde o skutečné lidi, je zásluhou rozumového soudu a toho, že věřím, že cosi vidím svýma očima. Oko nevidí pod plášti a klobouky lidské bytosti, ale mozek si je tam doplní. Descartes už dávno před prvními výzkumy v oblasti kognitivních věd pochopil, že náš mozek umí „zaplnit mezery“.

Můžeme uvést i další příklad, který zábavně dokládá, jak si náš mozek poradí s „prázdnem“. Zkuste přečíst tuto větu: „Tnnto ř8dek ijsTě doákžte snandO p5ečsít.“

Určitě jste přečetli: „Tento řádek jistě dokážete snadno přečíst.“ Váš mozek si význam věty dostavěl, ačkoli ve skutečnosti nedávala smysl. Mozek si poradil se zjevným nepořádkem a upřednostnil svou interpretaci, než aby se přesně držel obsahu uvedené věty. Jde o krásný příklad toho, že náš mozek raději dá náhodnému shluku písmen nějaký smysl, a obecně vzato dodá smysl věcem a světu, než aby tápal ve tmě.

* * *

Náš mozek filtruje nespočetné množství nejednoznačných informací, které nám okolní svět neustále nabízí, mozek tento svět interpretuje a znovu vytváří realitu, často aniž bychom si to uvědomovali. Většinou je to velmi užitečné, a dokonce životně důležité. Může to však také vést k omylům, jež nám mohou i uškodit.

Bude tedy dobré vysvětlit si, jakým způsobem náš mozek postupuje, aby nás oklamal.

2

Jak to mozek dělá, aby nám vyprávěl příběhy?

„Jako by si každý z nás sám pro sebe vyprávěl příběh jen o sobě. Pořád. Bez přestání. Ten příběh z tebe dělá to, co jsi. Skrze ten příběh budujeme sami sebe.“

Patrick Rothfuss, americký spisovatel

Když jsou slepí přesvědčeni o tom, že vidí

Mozek znovu vytváří svět, a tím nám umožňuje, abychom se cítili v souladu sami se sebou i se svým okolím. K tomu ale někdy musí vymýšlet. U některých neurologických onemocnění je tato schopnost vymýšlet si extrémní: nazývá se konfabulace.

Antonův syndrom neboli anozognozie (popírání) slepoty ukazuje, jak daleko může mozek zajít v projevech své aktivity. Dodnes bylo popsáno pouze dvacet osm případů této poruchy, nicméně zaslouží si naši pozornost. Popírání slepoty je neurologická porucha vnímání vidění. Slepota zasáhne zrakové centrum (obou hemisfér), a nikoli oční nervy a nervová vlákna: sítnice absorbuje světlo, ale mozek nedokáže vjem zpracovat. Jde o tzv. „korovou slepotu“: nemocný ji ignoruje a popírá, je naprosto přesvědčen, že vidí správně.

V roce 2007[3] byl popsán případ šestiletého dítěte, které ztratilo schopnost číst, najednou nedokázalo převzít podávaný předmět a často padalo. Rodiče s ním šli k lékaři, aby zjistili, jestli nejde o oční vadu: dítě nedokázalo z metrové vzdálenosti přečíst ani ta největší písmena. Podle Snellenova zlomku, který se v USA používá pro výsledek vyšetření zraku, dítě dosáhlo méně než 20/200, přičemž tento údaj označuje slepotu. Dítě tedy bylo slepé, ačkoli tvrdilo, že vidí dobře. Když se ho zeptali, proč naráží do zdí nebo jak to, že není schopno uchopit věci, které má na dosah, různě se vymlouvalo, nechtělo přiznat, že se uhodilo, nebo prohlásilo, že „to jenom předstíralo“.

3 R. R. Trifiletti a E. H. Syed. Anton-Babinski Syndrome in a Child with Early-stage Adrenoleukodystrophy. European Journal of Neurology, 2007, roč. 14, č. 2.

Je třeba upřesnit, že člověk zasažený vizuální agnozií, tj. ztrátou schopnosti rozpoznávat osoby, předměty a další vjemy, nelže, protože lhaní je vědomý postup. Tento případ je jiný: jeho mozek mu vypráví příběhy, a on je tudíž přesvědčený, že vidí.

Mozek jako skladatel a interpret

Mozek se skládá ze dvou hemisfér (pravé a levé) spojených shlukem nervových vláken, tzv. mozkovým trámcem (kalózní těleso, corpus callosum).

Donedávna se u epileptických pacientů prováděla kalosotomie. Jde o chirurgický zákrok, při němž se mozkový trámec částečně nebo zcela přeruší, čímž se odpojí pravá a levá hemisféra. Operace byla vyvinuta v padesátých letech minulého století na základě prací neuropsychologa a neurofyziologa Rogera Sperryho. Ten zjistil, že když opici přeruší mozkový trámec, na jejím chování se to nijak neprojeví.

V rozporu s tím, co se často tvrdí, nemá levá část mozku odpovědnost za naši kreativitu a pravá za analytické schopnosti, neplatí ani to, že levá strana mozku je umělecká a pravá matematická. Přesto některé z mozkových funkcí jednostranné jsou, přesněji každá z hemisfér vykonává poněkud odlišné funkce; většina funkcí je však bilaterálních, tj. probíhají na obou stranách. Proto kalosotomie u člověka, stejně jako u opice, fungování mozku tolik nezasáhne.

Jednou z lateralizovaných funkcí, často spojených s levou hemisférou, je jazyk (podle toho, která hemisféra u daného jedince kontroluje jazykové schopnosti, můžeme tedy odlišit „leváky“ a „praváky“). Michael Gazzaniga, který se na tomto výzkumu se Sperrym podílel, chtěl zjistit, jestli ke komunikaci stačí pouze jedna mozková hemisféra, aniž by o tom ta druhá věděla. Než si tuto studii přiblížíme, zkusme si zjednodušeně představit, že informace, které získá naše levé oko, je zpracována pravou hemisférou, a naopak (ačkoli anatomicky přesný popis je takový, že pravá hemisféra analyzuje vjemy levé poloviny zorného pole obou očí, a naopak, přičemž další analýza zrakového vjemu záleží na „spolupráci“ hemisfér, která je při kalosotomii přerušena).

Gazzaniga požádal dva pacienty, kteří podstoupili kalosotomii, aby si zakryli levé oko (které nemá přístup k „jazykové“ funkci) a dívali se na obrázek pouze pravým okem, které je spojeno s levou hemisférou. Když je poté vyzval, aby řekli, co vidí, nebyl to pro ně problém. Pak jim Gazzaniga ukázal nový obrázek a poprosil je, aby se dívali levým okem (propojeným s pravou hemisférou, a tedy částí mozku, jež nemá jazykové schopnosti). Pacienti nebyli s to vyjádřit, co vidí. Gazzaniga jim nabídl, aby obrázek namalovali: nebyli sice schopni pomocí slov popsat, co viděli, ale nakreslit to dokázali!

Gazzaniga ve výzkumu pokračoval dalším pokusem. Stejně jako v předchozím experimentu ukazoval obrázky pacientovi, který prodělal kalosotomii. Nejprve si měl zakrýt levé oko. Gazzaniga mu na monitoru ukázal vyobrazení slepičího pařátu, načež mu nabídl, aby z několika fotografií vybral tu, která nejlépe odpovídá předchozímu obrázku. Pacient zvolil fotku slepice. Na otázku, proč zrovna slepice, odpověděl bez váhání: „Protože na prvním obrázku byla slepičí noha.“ Pokus pokračoval stejným postupem, tentokrát se pacient díval levým okem (tedy tím, které nemá propojení s „jazykovou“ funkcí). Na monitoru se místo slepičího pařátu objevil zasněžený dům. V dalším kroku pacient z předložených fotografií vybral lopatu na sníh. Když ale měl svou volbu vysvětlit, stalo se něco zvláštního, pacient neřekl: „Protože na prvním obrázku byl zasněžený dům.“ Neuvedl ani, že neví, pronesl jen: „No přece… lopatou se čistí slepičí kurník.“

Je to extrémní příklad tzv. konfabulace, tedy vymýšlení si: pacient po kalosotomii si vymyslí argument, kterým chce dodatečně ospravedlnit svou volbu. Využije k tomu dostupné skutečnosti, aby tak obhájil, že se orientuje v souvislostech.

Mozek se snaží omezit nejednoznačnost světa a vytvořit jeho stabilní a koherentní verzi, proto interpretuje skutečnost a spřádá někdy až scestné příběhy, které si v případě potřeby dokonce i vymýšlí. Iniciativně se zapojuje do aktivního vnímání světa, tento svět neustále buduje. Co když jeho schopnost konfabulace zasahuje i do našich vzpomínek?

Přepisování minulosti

Paměť hraje významnou roli ve vytváření a zpracovávání našich emocí, toho, čemu věříme a v čem nacházíme své jistoty. Nefunguje však jako fotoaparát nebo kamera, která by pouze objektivně zaznamenávala a ukládala naše vzpomínky. Paměť je přetváří.

Zkuste si představit situaci, kdy jste naposledy jeli hromadným dopravním prostředkem. Předem je třeba upozornit, že váš mozek si nemohl uložit všechny informace o ostatních cestujících: jejich přesný počet, věk, oblečení… Přesto si nevybavíte autobus nebo vůz metra prázdný, ve vaší představě nebudou figurovat ani přízrační cestující nejasných obrysů a bez tváře. Zkuste si výrazové rysy spolucestujících vybavit. Pokud vás náhodou už na místě nezaujal nějaký zvláštní detail, v tuto chvíli většinu těch lidí i jejich ošacení vidíte tak, jak je vykreslil váš mozek, a to na základě zobecnění toho, co považuje za běžný standard fyziognomie a oděvu cestujícího. Náš mozek se totiž neustále snaží dodat okolnímu světu koherenci a stabilitu, proto i teď použil střípky vzpomínek k tomu, aby naše paměť byla co nejblíže skutečnosti. Do jaké míry je tedy naše paměť tvárná, a kdy tato tvárnost může být i škodlivá?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak nás mozek klame.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.