Bohumil Doležal (* 1940, Praha) je publicista, politický komentátor a vysokoškolský učitel. Zároveň také bývalý disident, signatář Charty 77, spoluzakladatel opoziční Demokratické iniciativy a porevoluční poslanec Federálního shromáždění. Původním povoláním literární kritik.

Doležal vystudoval bohemistiku a germanistiku na Filosofické fakultě UK a v šedesátých letech se účastnil úsilí skupiny nemarxistických intelektuálů o svobodné publikování kritických textů. Spolu s Emanuelem Mandlerem, Janem Lopatkou, Jiřím Němcem, Karlem Štindlem, Janem Nedvědem a dalšími publicisty se podílel na tvorbě časopisu Tvář, jehož vydávání bylo v roce 1965 komunistickou mocí zastaveno. Debata o zákazu Tváře vedla k vystoupení řady spisovatelů a části inteligence proti cenzuře. To přispělo k uvolnění poměrů v režimu vlády KSČ v roce 1968. Po invazi sovětských vojsk byl obnovený časopis Tvář v roce 1969 zastaven podruhé. Na tvorbě časopisu se podíleli i Václav Havel a Václav Klaus.

V době normalizace pracoval Doležal v dělnických profesích a posléze jako programátor. Chartu 77 podepsal mezi prvními a v roce 1987 s Emanuelem Mandlerem a Karlem Štindlem spoluzakládal Demokratickou iniciativu, která byla v rámci protikomunistické opozice jasně nemarxistickou politickou platformou.

Od léta 1992 byl Doležal rok ředitelem poradců premiéra Václava Klause, poté působil řadu let na Fakultě sociálních věd a přednášel o českém politickém myšlení. Své komentáře publikoval v Lidových novinách, Mladé frontě DNES, v Reflexu a Respektu, jeho články vycházely také v zahraničí. Po roce 2013 a proměně politických poměrů publikoval na webech Svobodné fórum (FORUM 24) a Echo 24.

AAAA

Kniha V zemi babišismu a buranokracie publicisty a předsedy Klubu na obranu demokracie Bohumila Doležala prostřednictvím jeho článků mapuje sedmileté období od nástupu „Nových pořádků“ v roce 2013, tedy zejména důsledky prezidentství Miloše Zemana a mocenského vzestupu Andreje Babiše. Texty jsou rozděleny do devíti oddílů a Doležal se v nich věnuje jak změnám, které nastaly po pádu vlády Petra Nečase, tak také silám, jež se na instalaci těchto „Nových pořádků“ podílely, a lidem, kteří celkovou destrukci demokratických poměrů umožnili svým lavírováním a mlčením.

Autor v několika textech také rozvíjí problém odkazu Václava Havla a jeho „nepolitické politiky“. Dalšími tématy jsou prezidentské volby v roce 2018, politika opozičních stran, demonstrace proti vládě Andreje Babiše a působení spolku Milion chvilek pro demokracii. Nakonec také vládní politika a společenská atmosféra během koronavirové epidemie a jejich dopady na úroveň svobody v České republice.

V poslední části Bohumil Doležal vzpomíná na někdejšího šéfredaktora časopisu Tvář Jana Nedvěda a na filosofa Ladislava Hejdánka. Výbor uzavírá „nekrolog za město“ psaný u příležitosti výročí náletu na Drážďany v únoru 1945.

AAAA

Je to už sedm let, co si Češi v kolektivním „protikorupčním“ hysterickém záchvatu zbourali polistopadovou demokracii. Šlo to snadno, jen málokdo ji hájil. Žijeme tedy dnes ve státě, který slouží jako základna a současně servisní organizace premiérovy obří firmy Agrofert, ve státě, v němž se svobodná kritická žurnalistika stala okrajovou záležitostí, v němž už nelze mluvit o rovné soutěži politických stran a v němž mají hlavní slovo oligarcha, populisté, extremisté – a především burani, jak by řekl autor této knihy. Definice burana, kterou Bohumil Doležal podává, zní takto: nikoli prostý nebo dokonce jen venkovský člověk, ale „hulvátský chrapoun, který nebere ohled na Boha ani na bližní, který vždy u sebe začíná, u sebe končí a jen sebe na zřeteli má“. To mi připadá přesné. Doležal jako jeden z mála komentátorů před současnou situací neúnavně a systematicky varoval. Jako jeden z mála poukazoval na to, že její příčiny jsou i tam, kde je nechceme hledat, například v politickém dědictví Václava Havla. Troufám si tvrdit, že tu dnes není nikdo, kdo by mohl sebrat své články a předložit je jako sevřenou a svobodnou odpověď na otázku, co je babišismus a buranokracie a jak jsme se do toho proboha dostali.

Adam Drda

Obsah

Místo úvodu

Prolog

Z Buranova do Buranova oklikou přes demokracii
(Předneseno na diskusním večeru „17. listopad a dnešek “ , 16. 11. 2016)

I. Zhroucení demokratického režimu

Braňme „staré pořádky“! (Mladá fronta DNES, 4. 11. 2013)

Rhinoceróza (Události, 10. 11. 2013)

Jako by se nechumelilo (Události, 17. 11. 2013)

Končím spolupráci s Mladou frontou DNES a s Lidovými novinami (Události, 17. 11. 2013)

Změnil se režim (Reflex, 5. 12. 2013)

Poznámky k povaze nynějšího režimu (Události, 16. 12. 2013)

II. Proces se „starými pořádky“

Příliš mnoho idealismu (reflex.cz, 17. 6. 2013)

Nejvyšší soud obstál (Lidové noviny, 22. 7. 2013)

Případ Nečas: nazývejme věci pravými jmény (E15, 5. 11. 2013)

V zájmu všeholidu: Česká republika versus Nečas (Události, 12. 2. 2014)

Šperky a zásadní otázky celospolečenského významu (Události, 25. 2. 2014)

Další vlna odposlechů (Echo 24, 19. 5. 2014)

Poslanecké trafiky zase na paškále (E15, 26. 7. 2017)

III. Nechumelisté a spolupracující

Normalizace bez komunismu (Reflex, 30. 1. 2014)

„Respekt“ kontra „Reflex“ aneb Polemika s nepolemikou (Události, 5. 2. 2014)

České účtování s Babišem (Echo 24, 30. 3. 2014)

Normalizace Reflexu (Echo 24, 11. 5. 2014)

Neutralita, nebo aktivismus? (Svobodné fórum, 16. 4. 2015)

Babiš v nesnázích a jeho kritici (Svobodné fórum, 27. 3. 2016)

Co psal Respekt před dvěma lety (Svobodné fórum, 28. 3. 2016)

Případ Nečasová – Rittig v kontextu doby (FORUM 24, 17. 1. 2017)

Kolaborace: Erik Tabery rozšlapává problém (FORUM 24, 21. 1. 2017)

Naděje v čase politické sklíčenosti (FORUM 24, 29. 1. 2017)

Sto a jeden důvod proč spolupracovat s Babišem? (FORUM 24, 4. 12. 2017)

IV. Havlovský kýč

Cesta k vítězství Pravdy, lásky a Andreje Babiše (Svobodné fórum, 2. 3. 2015)

Politický odkaz Václava Havla (Svobodné fórum, 20.–21. 12. 2015)

Babišovi harcovníci z Lidových novin a MFD mají dnes na co navazovat (Svobodné fórum, 24. 8. 2016)

Chybí nám dnes Václav Havel? (Svobodné fórum, 2. 10. 2016)

V. Plácáme se v bahně. Boj o policii

Jak proměnit českou politiku (Svobodné fórum, 28. 4. 2016)

TOP 09 a ODS se to týká taky (Svobodné fórum, 9. 6. 2016)

Politická krize: to hlavní nás teprve čeká (Svobodné fórum, 17. 6. 2016)

Politický nevěstinec aneb Co plyne z těchto voleb (Svobodné fórum, 21. 10. 2016)

Je to podobné jako v únoru 1948, ale o fous lepší (FORUM 24, 27. 6. 2017)

VI. Drahoše jsem nevolil

Co se dá očekávat od prezidentské volby (Echo 24, 7. 1. 2018)

V Rudolfinu se vší parádou (Události, 25. 1. 2018)

Proč jsem nevolil Jiřího Drahoše (Echo 24, 27. 1. 2018)

Proč Jiří Drahoš prohrál (Události, 28. 1. 2018)

VII. Veselý karneval

Píšťalky s sebou! V pátek začíná listopadový Masopust (Události, 14. 11. 2017)

Poučení z pátečního obřího happeningu (Události, 18. 11. 2017)

jak mne vytočil Milion chvilek pro demokracii (Echo 24, 24. 7. 2018)

Není co oslavovat. Šanci z roku 1989 jsme promarnili (Echo 24, 1. 10. 2019)

Třicet let od listopadu 1989; listopadová demokracie je v troskách (FORUM 24, 16. 11. 2019)

Milion chvilek: co tedy vlastně chceme? (FORUM 24, 26. 11. 2019)

Demokratičtí politici jdou k raportu (FORUM 24, 12. 12. 2019)

Z akvária zpět do rybí polévky? (FORUM 24, 9. 3. 2020)

VIII. Mor v Česku

Koronavirus: jaká nabídka, jaký společný zájem? (FORUM 24, 12. 3. 2020)

Stav nouze: jak dočasný bude tentokrát? (FORUM 24, 14. 3. 2020)

Nová mutace viru „Nechumelismus-2013“ je ještě nebezpečnější (FORUM 24, 20. 3. 2020)

Je koronavir posledním akordem Velké protikorupční revoluce? (FORUM 24, 23. 3. 2020)

Milion chvilek pro Andreje Babiše (FORUM 24, 25. 2. 2020)

Kdo se vzdá svobody na čas, vzdá se jí navždy (FORUM 24, 15. 4. 2020)

V zemi roušek a rozestupů (FORUM 24, 21. 4. 2020)

Ohrada a roušky: co je „to“, v čem dneska žijeme (FORUM 24, 17. 5. 2020)

Nekrology

Jan Nedvěd, Časopis Tvář, lidská tvář bez „socialismu“ (FORUM 24, 7. 5. 2019)

Moje vzpomínka na Ladislava Hejdánka (FORUM 24, 28. 4. 2020)

Můj 14. únor 1945. K výročí náletu na Drážďany. Nekrolog za město (FORUM 24, 13. 2. 2020)

Doslov Miroslava kalouska

ediční poznámka

Místo úvodu

Tato knížka je výborem z článků, které jsem porůznu publikoval od léta 2013 do května 2020. Pokrývá období, kdy se nejprve zhroutil polistopadový režim, a pak na jeho troskách postupně vznikaly „Nové pořádky“ Andreje Babiše, Miloše Zemana, Vojtěcha Filipa, Tomia Okamury a vlastně, proč to neříci, i Jana Hamáčka a jeho ČSSD, která občas simuluje „lidskou tvář“ nového establishmentu. Výbor tedy pokrývá dobu kafkovské proměny našeho státu z demokracie v autokracii, oligarchii a buranokracii.

Vybral jsem si několik témat, která považuji pro politický vývoj tohoto období za klíčová. Nejde o faktografii, ale o pokus říci, „co to znamenalo“. Témata jsou:

Za prvé, politické změny, jež proběhly v roce 2013 počínaje přímou prezidentskou volbou a konče říjnovými volbami do Poslanecké sněmovny.

Za druhé, tažení „orgánů činných v trestním stíhání“ proti „korupční hydře“, jež započalo letním policejním přepadem Úřadu vlády a zjevně letos vyvrcholí procesem s expremiérem Petrem Nečasem ve věci „poslaneckých trafik“.

Za třetí, špatně zakrývaná vstřícnost publicistů a nezávislých iniciativ z havlovského okruhu vůči Andreji Babišovi, zejména v době jeho nástupu k moci, před volbami do PS v roce 2017 a v době nynější pandemie.

Za čtvrté, myšlenkový a politický odkaz Václava Havla, jak se do let 2013 až 2020 promítl hlavně v kultovních akcích a diskusích.

Za páté, policejní reorganizace z roku 2016, dočasně neúspěšný pokus o tažení „Nových pořádků“, policistů (některých, samozřejmě) a prokurátorů (taky ne všech) proti Policii ČR a proti ČSSD.

Za šesté, krach úsilí „občanské společnosti“ o vytvoření nepolitické protiváhy vůči Miloši Zemanovi při prezidentské volbě roku 2018 kandidaturou Jiřího Drahoše.

Za sedmé, „veselá revoluce“ let 2017–2019 na náměstích a v ulicích našich měst a její problémy, a to se zvláštním ohledem na Milion chvilek pro demokracii.

Za osmé, letošní pandemie, způsob, jak ji „Nové pořádky“ a Andrej Babiš dokázali využít, a co všechno jsme si my ostatní nechali líbit.

K tomu jsem ještě přidal tři nekrology. Psát nekrology je smutná povinnost starého člověka. První dva se týkají mých kamarádů z doby časopisu Tvář, Jana Nedvěda a Ladislava Hejdánka. Třetí je nekrolog za jedno město. Ten poslední je pro mne strašně důležitý, jsem rád, že jsem ho mohl letos napsat a že jím mohu tuto knížku uzavřít. Je to životní záležitost, a kdyby to bylo bývalo to poslední, co jsem v životě napsal, bylo by to OK.

Moje texty v roce 2013 ještě vycházely v některých oficiózních novinách a časopisech. Poté, co je skoupil buď Andrej Babiš, nebo ti, co s ním nechtěli být v konfliktu, rozhodl jsem se, že tam už psát nebudu. Publikuji v deníku FORUM 24 a řadu věcí jsem zveřejnil i v Echu 24. Pár článků vyšlo jen na mém internetovém zápisníku Události, který provozuji od roku 2000. Až do května roku 2017 přebíral prakticky všechny moje texty i server Neviditelný pes, pak jsem je však požádal, aby je už nepřejímali (čím dál tím víc mi vadila jejich vázanost na babišovský server Lidovky.cz).

To, co jsem v daných letech publikoval, pro mne mělo smysl i jako příprava na mou aktivitu v Klubu na obranu demokracie, který jsme založili v létě 2013 s přáteli z někdejší Demokratické iniciativy, protože jsme chtěli v rámci našich možností čelit ostudnému hroucení toho, co jsme už před rokem 1989 pomáhali utvářet.

Jsem moc rád, že tyto mé texty bylo možné shrnout a dát k dispozici. Děkuji Pavlovi Šafrovi a deníku FORUM 24 za tuto příležitost. Chtěl jsem, aby bylo vidět, že jsem se snažil. A řekl bych, že se nemám až tak za co stydět. Přesněji řečeno, ani mne to nenapadne.

Bohumil Doležal, Praha 31. května 2020

Prolog

Z Buranova do Buranova oklikou přes demokracii

(Předneseno na diskusním večeru Klubu na obranu demokracie a TOPAZ „17. listopad a dnešek“, 16. 11. 2016)

Abych jen neopakoval to, co tu v diskusi řekli jiní, vyjdu ze svých zcela osobních vzpomínek.

1. „To, co bylo předtím“

Předtím byl předlistopadový, „normalizační“ režim. Někdy v něm bylo hůř, někdy o trošku líp. Někteří takové rozlišování vydávají za barevné vidění. Ve skutečnosti jsou to jen různé odstíny šedi. Prožil jsem ho celý a mohu zodpovědně říci, že jako celek byl hnusný od počátku až do konce.

To, co je pro mne jeho základní charakteristika a co mi nejvíc vadilo, byla vláda buranství a buranstva. Rád bych to upřesnil. Buranem se v hovorové řeči někdy omylem rozumí člověk prostý, nebo snad dokonce jen venkovský. Omyl! Buran může umět čtyři světové jazyky a být odborníkem na informatiku nebo experimentální biologii. Naproti tomu většina prostých a venkovských lidí nejsou vůbec žádní burani. Definice burana, kterou podávám, zní: hulvátský chrapoun, který nebere ohled na Boha ani na bližní, který vždy u sebe začíná, u sebe končí a jen sebe na zřeteli má (druhá část věty je obměna výroku Karla Havlíčka Borovského, řekl to o ruském carovi, ale ruský imperátor byl většinou jakýmsi ztělesněním buranství v mezinárodní politice).

Být buranem není přitom jistě nic osudového: každý buran se může zlidštit, a naopak, každý normální člověk se může stát buranem. Problém je jen v tom, že první metamorfóza je snadná, jde vlastně sama od sebe, druhá je obtížná jako himálajská túra a povede se jen nemnohým. Také je pravda, že – přiznejme si to – každý z nás nese aspoň maličký kousek burana sám v sobě a musí s ním vytrvale bojovat. To je ale jen upřesnění, které nic nemění na buranovi, buranstvu (množině buranů), buranství (způsobech buranů) a buranismu (ideologii a společenském systému, postaveném na buranství a buranstvu) jako na významném politickém fenoménu naší doby. Starý (předlistopadový, bolševický) režim byl ve svém celku a podstatě jedna velmi křuplavá (ale nikoli jediná myslitelná) dějinná realizace buranismu, systému, který upřednostňuje burany mezi námi (a tím taky posiluje a podporuje skryté buranství v nás).

2. 17. listopad a co následovalo

Samotný 17. listopad se v tomto kontextu jeví jako malý zázrak; upřímně řečeno, nečekal jsem, že se něčeho podobného dožiju. Ve všech tvářích najednou spousta dobré vůle. Burani zalezli do svých děr. Nahrávaly tomu i okolnosti: všechno šlo jako po másle, bez krveprolití. Mezinárodně politické okolnosti byly převratu mimořádně příznivé. Ve zkratce se dá říci: napřed se zhroutil starý režim, a následně jsme nad ním slavně zvítězili. To se v dějinách občas stává a z toho hlediska je to docela v pořádku. Jen není dobré očekávat, že tomu tak bude vždycky.

To, co pak v dalších letech a desetiletích následovalo, mělo spoustu chyb a bylo to velmi nedokonalé. Přesto bych rád zdůraznil: bylo to en bloc to zdaleka nejlepší, co jsem za svůj život zažil – pro jistotu shrnuji: protektorát, benešovská třetí republika coby přestupní stanice do bolševického Ruska, stalinismus, postupné dvanáctileté hroucení bolševismu (tenkrát byla občas aspoň sranda), krach pokusu o reformu bolševismu v roce 1968, „normalizace“ (pozoruhodné je, že toto poslední období představovalo v rámci „systému“ vlastně největší stabilitu: byla to ovšem stabilita v nejhorším slova smyslu).

Někdo může namítnout, že je to dost nízko nastavená laťka. Přesto se toho hodnocení nevzdám. Jsem bezvýhradným přívržencem polistopadového režimu: byly položeny základy demokracie, opřené o občanská a lidská práva a o soupeření a spolupráci politických stran. Vrátili jsme se do společenství západních demokratických států.

Zároveň česká demokracie postupně narážela na větší a větší potíže. To se v demokraciích stává. A když demokraté selhávají, burani vylézají ze svých nor. Vyvrcholením tohoto procesu byl politický rozvrat. V hysterických křečích Velké protikorupční revoluce se zrodila (mimo jiné) i přitažlivá vize „Nových pořádků“, v nichž obyčejní lidé vedení obyčejným miliardářem svrhnou politiky, kteří sedmadvacet (nebo jen pětadvacet?) let nemakali a kradli. „Nové pořádky“ prorůstají od té doby jako rakovinný nádor polistopadovou demokracií. Politické scéně vévodí dvojhlavá příšera Babiš – Zeman. Tím se završuje degenerativní proces polistopadové demokracie.

Představa, že se tomuto vývoji dá čelit (podobně jako v prvních týdnech po listopadu 1989) karnevalovým a cirkusovým veselím, demonstracemi a happeningy, je problematická. Jistě, něco podobného k demokratické politice taky patří. Nemá to však tu váhu, která se tomu dnes zcela spontánně přikládá. Je zapotřebí přesně vidět politickou situaci a mít připravený jasný politický plán, na němž je ve společnosti shoda: ani jedno, ani druhé na náměstích nevznikne.

3. Realismus bez pověr a iluzí

Dnešní situace je úplně jiná než v roce 1989. Jistě, vnitropoliticky je tu jakási obdoba: předchozí režim se zase jaksi sám od sebe takřka úplně zhroutil. Bohužel to byl tentokrát režim demokratický. Dost jsme si ho nevážili a dost jsme pro něj neudělali. Nejen „oni“, „politici“, ale my všichni, „my občané“.

Západ má své problémy (migrační krize), je oslabený a nebude na nás mít dost času. Totéž platí i pro USA po volbě Donalda Trumpa prezidentem. A u nás zatím Velká protikorupční revoluce přerůstá organicky a plíživě ve Velkou buranskou revoluci. Zmíním jen dva detaily, dva dílčí signály této proměny, oba z letošního roku: podloudný a jen úplnou náhodou nezdařený pokus politické lobby napříč spektrem přejmenovat 17. listopad zpět na (v první řadě) Mezinárodní den studentstva. Měl dost velký symbolický význam a podporu napříč politickým spektrem. A nejnověji pokus 64 poslanců zase napříč spektrem o zpětné zposvátnění prezidentského majestátu (ten asi zatím ještě neprojde; a zase, má velkou symbolickou hodnotu).

Je zjevné, že tentokrát nás hned tak nečeká veselý triumf. Pravda a láska nezvítězí nad lží a nenávistí, čeká nás dlouhá poziční bitva se spoustou regresů. To, na co by se čeští demokraté, občané, měli připravit, jsou dvě věci.

Za prvé, „containment“ (používám v tom smyslu, jak se používalo na Západě, zejména v USA v padesátých letech minulého století), „zadržování“, „Nových pořádků“.

A za druhé, kritika a odmítání skryté i otevřené kolaborace s „Novými pořádky“, jakož i nechumelismu (nic se neděje, demokracie jde svým tempem dál), který už tři roky kvete např. v bakalovských médiích.

Klíčovými body budou volby do Poslanecké sněmovny příští rok na podzim a prezidentská volba následně poté. My, občané v politických stranách organizovaní i nestraníci, bychom měli působit na demokratické politické strany – nejen na papaláše, ale i na členstvo a na další voliče těch stran – aby si uvědomili nebezpečí, které nám hrozí, a dokázali se tváří v tvář tomuto nebezpečí sjednotit aspoň na základních ideových tezích (upozorňuji, že taková shoda nemusí ještě nutně znamenat předvolební koalici, ani náhodou!). Zatím toho schopni nejsou. Ale i kdyby se snad stalo, že volby nedopadnou dobře, bude nutné jak v „zadržování“ těchto „Nových pořádků“, tak v kritice i odmítání kolaborace s „Novými pořádky“ a „nechumelismu“ za ztížených podmínek pokračovat.

Nejsem předem ani optimista, ani pesimista. Jsem realista. A mám tedy na závěr dvě zprávy: dobrou a špatnou.

Ta dobrá zní: nebojte se, obnova „komunismu“, předlistopadového režimu, ani trochu nehrozí.

A teď ta špatná: to, co přijde, bude v mnoha ohledech jiné než „komunismus“. Nikde ale není předem dáno, že to nebude ještě horší.

A jak to dopadne, bude ovšem záležet v zásadě jen a jen na nás.

Braňme „Staré pořádky“!

(Mladá fronta DNES, 4. 11. 2013)

Vítězné heslo z kampaně k volbám do Poslanecké sněmovny zní: „Pryč se ‚Starými pořádky‘“. Je to heslo revoluční, připomíná mi budovatelskou píseň z doby mého dětství: „Je konec bídy, je konec hladu, je konec zlodějských světa řádů.“ Přihlásily se k němu tak či onak ČSSD, KSČM, ANO, Úsvit přímé demokracie i KDU-ČSL. Celkem 158 mandátů v nové Sněmovně. Naštěstí se úplně přesně neshodnou v časovém vymezení neblahé doby: zatímco pro KDU-ČSL zahrnuje nejspíš poslední tři léta, která strávila v mimoparlamentním suterénu, a pro ČSSD představuje sedm let vlády „pravice“, KSČM, Úsvit a ANO jsou podstatně velkorysejší, řeč je minimálně o „třiadvaceti letech“. Revoluci uzavřely volby, v nichž poražená „pravice“ dostala pouhých 42 křesel. Minulá zkušenost přitom učí, že jedna revoluce zvolna přerůstá v druhou.

Je ovšem možné i jiné dělení – podle něho ke „Starým pořádkům“ patří strany, které se hlásí k demokracii a podílely se v ČR na vládní zodpovědnosti: ČSSD, KDU-ČSL, ODS, TOP 09 (a připočtěme pro pořádek ještě nejsilnější mimoparlamentní stranu, Stranu zelených). Daly by teď dohromady 106 mandátů (proti 94 hlasům stran „nesystémových“). Je však bohužel čím dál míň představitelné, že by se dokázaly na něčem domluvit a společně vládnout. Během politické krize posledních let totiž postupně ztrácely schopnost komunikovat.

Politický život v České republice byl od počátku poznamenán tím, že pravice přistoupila na bolševický koncept politiky jako boje sil dobra se silami zla (tzv. vonhayekismus, řekl by Václav Klaus), kdežto levice se od stejného konceptu nikdy nedokázala pořádně emancipovat. Na obou stranách pomyslné barikády vládne přesvědčení, že hybnou silou dějin je nenávist, politika je chápána jako pokračování třídního boje jinými prostředky a mění se v nekonečnou hysterickou předvolební kampaň. Cílem je definitivní vítězství kapitalismu nad socialismem či naopak, oběma účastníkům jde tedy o mocenský monopol. Na rozdíl od civilizovanějšího pojetí politiky jako ustavičného, nekonečného vyrovnávání konfliktů v duchu spravedlnosti a při vědomí, že i politický nepřítel je bližní, vede takový politický zápas, zvlášť v situaci, kdy je silná opozice soustavně konfrontována se slabou vládou, nikoli k vítězství dobra nad zlem, nýbrž, jak se dnes ukazuje, k rozvratu a chaosu. Nevzniklo totiž nic, co by se dalo nazvat společným zájmem vlasti.

Podstatnou událostí dnešních dní je hluboká krize v ČSSD. Pánové Sobotka i Hašek dovedli (v šlépějích Jiřího Paroubka) politiku třídního boje k dokonalosti. Podpořili nakonec i prezidentskou kandidaturu Miloše Zemana, který se poté v létě zmocnil státního aparátu a ochromil parlament (na dobu přechodnou, leč neurčitou). Teprve v létě, pět minut po dvanácté, dospěl předseda Sobotka k závěru, že zájem parlamentní demokracie má přednost před zápasem levice s pravicí a že ČSSD má ve jménu demokracii nikoli náhodou. Bohužel vzápětí ustoupil a dal se spolu s panem Haškem znovu do třídního boje. Teď sklízí plody této kapitulace. Je třeba ovšem zdůraznit, že první stanovisko pana Sobotky bylo úplně správné a že na ně „pravice“ opojená chimérou neexistující „stojedničky“ tehdy vůbec nijak nezareagovala.

Nezbývá než konstatovat, že „Staré pořádky“, tj. svoboda a demokracie, vybudovaná jistě s mnoha chybami a nedostatky v posledních dvaceti čtyřech letech, jsou v ohrožení. Volby znamenají pokračující destrukci polistopadového režimu a vítězný nástup „Nových pořádků“. Nepředstavuje je v první řadě vůbec KSČM, ta se jen přidá ke každé špatnosti. Daleko větší výzvou je ANO, nové uskupení s velikou veřejnou podporou. Je nepřesné a lehkomyslné mluvit o tom, že ti lidé „nevědí, co chtějí“, že jde o „rozevláté, těžko uchopitelné hnutí“ s heterogenním voličstvem. Vědí velmi přesně, že chtějí svrhnout „Staré pořádky“ a vzhledem k pokračujícímu politickému rozvratu mají úspěšně nakročeno k mocenskému monopolu a oligarchii.

Výše vyjmenované staré strany, které by byly měly hájit polistopadové uspořádání, bohužel selhaly. Nejen že nedokázaly hájit svobodu a demokracii, nýbrž vlastně ani rozpoznat, že o tu svobodu a demokracii jde a že je jejich společným zájmem. Přesněji řečeno selhala vedení těch stran. Snad by se v příštích dnech, měsících a letech měli aspoň snažit domluvit jejich členové a voliči (a taky ti, které hlasatelé „Nových pořádků“ dřív nebo později otráví). Dokážou se sjednotit nad tím, v čem jejich lídři selhali? Je totiž třeba bránit „Staré pořádky“ – to jest svobodu a demokracii.

Rhinoceróza

(Události, 10. 11. 2013)

Rhinoceróza je strašlivá nakažlivá choroba, která čas od času jako pandemie zachvacuje evropský kontinent podle okolností buď od západu k východu, nebo naopak. Během poměrně krátké inkubační lhůty se inteligentní, myslící, kultivovaní a často i vzdělaní lidé nezadržitelně proměňují v ohavné jedno- či dvourohé tlustokožce, nebezpečné svému okolí. Sdružují se do tisícihlavých stád a bez milosti účtují se všemi, kteří se jim (zatím ještě) dost nepodobají. Nemoc mívá různý průběh, pacienti nesou většinou trvalé následky (viz např. texty stařičkého Pavla Kohouta v Mladé frontě dnes). Časté bývají i chvilkové recidivy (dtto). Dvě největší epidemie rhinocerózy jsme v Evropě zaznamenali v první polovině minulého století, jedna se rozšířila z Ruska, druhá z Německa. Existují však i slabší formy, které jsou lokalizované na menší území, a už proto nepůsobí tak katastrofické škody. Ale ani v tom případě není nakazit se žádná legrace (úplné uzdravení bývá svízelné) a žít pohromadě s nakaženými tuplem ne.

Chorobu popsal kdysi v umělecké rovině velmi zdařile Eugéne Ionesco (ve hře Nosorožec, v originále Rhinocéros, odtud odborný název nemoci, název je ovšem latinský).

Zdá se, že jakousi zatím slabší variantu choroby zaznamenáváme teď i u nás, šířit se začala zejména po pěkném úspěchu hnutí ANO Andreje Babiše v nedávných volbách do PS. Protože spolehlivý lék zatím ještě neexistuje, ale popsání projevů nemoci je předpokladem léčení, pokusím se v následujících řádcích popsat výrazné první příznaky, jak jsem je vypozoroval na stránkách českého tisku. Upozorňuji, že jde o psychickou poruchu, která spočívá v řetězení bludů:

Andrej Babiš je mimořádně úspěšný muž, mohutný rozjetý tank, nic už ho nezastaví.

Získává další a další lidi (to je pravda, pandemie se už nezadržitelně šíří).

Nezbývá než se s tím smířit.

Je dostatečně akceschopný a energický, aby převzal část odpovědnosti za Českou republiku.

Je proto třeba mu dát šanci (to přece nezáleží na mně, už ji má), a to tak, že tu zodpovědnost převezme (rozuměj ve vládě; tím by bylo dílo zkázy dokonáno, nejspíš se to stane, ale proč tomu iniciativně napomáhat).

Je sice trochu primitiv, ale nevadí: hlavně aby měl schopné spolupracovníky (některé už má, další se při tomto způsobu uvažování ještě přihlásí), a jeho nevýhoda je vlastně výhodou, protože není zatížen zbytečnými konvencemi a mudrováním.

Může naši politiku obohatit o normální selský rozum, je jen zapotřebí, aby dostal nějaký rychlokurs, který ho zcivilizuje.

Pokud se nemoc dostane do tohoto stadia, je už chorému velmi obtížné pomoci. Jsou vlastně možné jen dvě věci: za prvé, povahu choroby popsat – v jeho zájmu i v zájmu těch, kteří ještě nejsou tak daleko. A za druhé, upřímně a vroucně se za něho modlit. Antibiotika totiž na tohle, stejně jako na většinu chorob, nezabírají.

Jako by se nechumelilo ( Události, 17. 11. 2013)

Naše společnost prochází zásadní změnou: potichu a skoro nepozorovaně se zhroutil starý režim („Staré pořádky“, jak říká oligarcha Babiš). Na jeho troskách vznikají stejně potichu a nenápadně pořádky „Nové“. Jaký bude konečný stav, zatím ještě nevíme: pořád si ještě myslím, že to bude tak trochu záležet na každém z nás – na tom, co v těchto a příštích dnech uděláme. Již teď je ovšem zjevné, že nový režim bude znamenat méně práv, méně svobod, méně demokracie než ten „starý“.

Změna režimu je jako obvykle provázena revoluční rétorikou: hesla jsou účtování s korupcí, trestání zločinů – aby bylo trochu strachu. Jde o účtování verbální – zatím. Máme pořád ještě parlamentní demokracii, i když je to od léta její specifická forma – parlamentní demokracie virtuální. Prý na přechodnou dobu.

Starý režim nebyl ideální. Jistě, už jste někdy viděli ideální režim? Já ne, zato jsem zažil přinejmenším jeden, který to o sobě po čtyřicet let tvrdil. Ze začátku mu to dokonce tu a tam někdo věřil.

Pokud má změna od jednoho režimu k druhému tu povahu jako dnes (změna od slabého lepšího k silnému horšímu), staví to do zvláštního světla ty, kteří tak či onak s novým režimem spolupracují. Této spolupráci se pak říká cizím slovem kolaborace.

Přitom jsem historický optimista, pokud jde o transparentnost „Nových pořádků“ vůči těm, kteří je instalují. Moc nevěřím pohádkám o tom, že jdou do věci jen a jen s čistým srdcem a svatým nadšením, a mají tedy alibi: nevěřím, že tomu tak bylo ve třicátých letech v Německu, kde budovali nacionální socialismus, ani v druhé polovině čtyřicátých let u nás, kde budovali socialismus bez přívlastků. Každý z budovatelů aspoň v koutku duše věděl, co páchá, a co je tedy zač – tak už je to na světě zařízeno. Uvedené dva příklady jsou krajnosti, jistě. U nás teď o nic tak strašného nejde. To bohužel není dostatečná útěcha.

Přesto i v dnešní soft verzi „Nových pořádků“ jsou už teď ve „společenském provozu“, v institucích, které ho zajišťují, místa, kde slušný člověk nemá co pohledávat. Měli by si toho být vědomi ti, kteří na ně přicházejí, ale v menší míře i ti, co na nich dosud ze setrvačnosti zůstávají, a trochu i ti, co odcházejí. Nejnebezpečnější při změně „Starých pořádků“ v „Nové“ je, když se přicházející, setrvávající i odcházející shodnou na tom, že se nic neděje: jako by se nechumelilo. A přitom se už dělají závěje. Když se na tom například shodnou, omlouvám se, ale ten příklad mám tak říkajíc po ruce, paní Zuzana Slonková, pan Jiří Kubík i pan Robert Čásenský.

Děje se moc, je důležité se rozhodnout, a je důležité rozhodnout se tak, aby na to rozhodnutí bylo vidět. Samozřejmě je velký rozdíl mezi těmi, kdo iniciativně přicházejí, těmi, kdo ze setrvačnosti zůstávají, a těmi, kdo se rozhodnou odejít, jen to dělají příliš skromně.

Nejhorší, co se nám může stát, je, že si změny, která se kolem nás a s námi děje, všimneme teprve tenkrát, až v ní budeme až po uši a po nos. Pak už se toho moc rozumného dělat nedá.

Je tedy důležité, aby změna, která se kolem nás a s námi děje, byla vidět pořádně a včas. Pokud se nám podaří k tomu přispět, neudělali jsme až tak málo. Že bychom za to dostávali metály a shromáždily se za námi davy, se v této chvíli čekat nedá. Ale o to snad v životě nejde.

Končím spolupráci s Mladou frontou Dnes a s Lidovými novinami

(Události, 17. 11. 2013)

Po výměně šéfredaktorů Mladé fronty dnes a Lidových novin jsem se rozhodl ukončit s oběma deníky spolupráci. Je mi to velmi líto, psal jsem do nich dvacet let. Důvody jsem dal k dispozici ČTK a médiím (ČTK funguje spolehlivě jako „informační kanál“, co do ní vrhnete, zmizí a už to nikdy neuvidíte ani vy, ani nikdo jiný), a dávám to k dispozici i zde, čtenářům Událostí. Je to ostatně dobrá zpráva: budu snad teď mít na Události zase víc času. Že se tak stane právě 17. listopadu, jsem sice nijak předem neplánoval (nějak to tak vyšlo), ale docela mne to těší.

K rátce po říjnových volbách do Poslanecké sněmovny byla provedena výměna šéfredaktorů ve dvou velkých českých denících, v Mladé frontě Dnes a v Lidových novinách. Stalo se to za doprovodu útěšných řečí o dlouho připravovaných krocích a vzájemné shodě.

P řitom od léta vlastní oba listy velkopodnikatel Andrej Babiš, nyní tedy i tiskový magnát a lídr silného parlamentního uskupení, faktický vítěz voleb.

V ýměna je pro mne výrazným signálem proměny politických poměrů v ČR, a to proměny výrazně k horšímu. Čeští politici i novináři přitom chtě nechtě spolupracují na vytváření iluze „jako by se nechumelilo“.

N echci se na tomto tyátru podílet. Proto jsem se rozhodl, že od nynějška nebudu v obou listech publikovat. Vím, že nové vedení z toho hlava bolet nebude, ale nedělám to kvůli nim, dělám to kvůli sobě: něco podobného jsem totiž zažil po ruské invazi v roce 1968 a nemám to na stará kolena zapotřebí.

B ohumil Doležal, publicista

1 7. listopadu 2013

Poznámky k povaze nynějšího režimu

(Události, 16. 12. 2013)

Je zjevné, že žijeme v něčem jiném, než v čem jsme žili posledních dvacet čtyři let. Co to je, jak to vypadá, v čem je to jiné a jak se to může dál vyvíjet, jsou otázky, které bude v příštích měsících třeba vyjasňovat. Je zjevné, že se tak nebude dít tak říkajíc na mediálním výsluní. A někde a někdy se musí začít. Tento text tvoří vlastně jen pár nesystematických poznámek k tématu „Povaha nového režimu“.

Geneze

Zárodky nového režimu se zrodily v průběhu Velké protikorupční revoluce. Za její počátek je možné považovat vznik a volební úspěch Věcí veřejných jako (přechodně) vlivné celostátní strany. Vlna kulminovala loni v létě, tehdy udeřila hvězdná hodina uskupení jako Holešovská výzva či Vraťte nám stát, rozběhly se aktivity miliardáře Janečka, odstartoval Nadační fond proti korupci ad. Ti všichni patří do jednoho společného jakobínského pytle. Šlo a jde o chorobný proces: a jak to bývá u vážné společenské nemoci, po bouřlivé, horečnaté fázi následovala letos, když už se zdálo, že nejhorší máme za sebou, postupná paralýza životních orgánů společnosti. Nemoc totiž hned zpočátku zásadním způsobem ovlivnila smýšlení lidí a zablokovala schopnost střízlivě a racionálně uvažovat. Podstatné momenty byly prezidentská volba a letní apatie k probíhajícím politickým změnám. Výsledek podzimních voleb do PS byl už jen třešinka na dortu a dal se předem čekat.

Hybatelem celého procesu byla ČSSD a její předseda Bohuslav Sobotka. Svému hlavnímu cíli, svržení vlády (že o něco podobného opozice usiluje, je přirozené), podřídil bohužel úplně všechno (což by přece jen žádná opozice dělat neměla). Je pozoruhodné, že jeho hlavním učitelem a inspirátorem byl přitom politik, který sice dosud žije a těší se dobrému fyzickému zdraví, ale byl vlastní stranou i panem Sobotkou zavržen a stala se z něho politická mrtvola: Jiří Paroubek. Paroubek podstatně ovlivnil českou politiku i smýšlení veřejnosti, styl, který zavedl, paroubkismus, jehož vůdčí ideou je: „až se dostaneme k veslu, všechno zrušíme“, se prosadil a slaví triumf v nové koaliční smlouvě.

Triumvirát

Politické změny, v jejichž průběhu se zhmotnil nový režim, mají tři vítěze.

Prvním je Miloš Zeman. Dosáhl velkého úspěchu v lednové prezidentské volbě, kdy se mu podařilo získat na svou stranu značnou část frustrované a rozlícené společnosti. Protože však nedokáže v denním politickém provozu dostatečně mírnit své málo atraktivní osobní vlastnosti, postupně o přízeň veřejnosti přišel. Navíc se úplně podkopal podporou své osobní pastrany, která pak ve volbách potupně propadla, a následným neohrabaným a krajně neúspěšným pokusem o vnitrostranický puč v ČSSD. Díky přímé prezidentské volbě a úpravě ústavy má však v rukou dva trumfy: silný mandát a faktickou nesesaditelnost. Je jako obrovský nepohodlný kus nábytku, jehož není možné se zbavit, protože neprojde dveřmi ani po schodišti a kvůli jeho vystěhování by se musel zbourat celý dům.

Druhým vítězem je Bohuslav Sobotka, vítěz smutné postavy. Projevil se jako politický Škrhola: podařilo se mu smést nejen nenáviděnou vládu (poslanci bývalých vládních stran mají teď v PS 42 poslanců a jsou odsouzeni k úplné bezmocnosti), ale rovnou celý režim. Dosáhl významného vítězství, jenže ne pro sebe (vyhrál vlastně jenom trochu), ale pro Andreje Babiše, bez nějž není schopen vytvořit životaschopnou vládní koalici.

A konečně Andrej Babiš. Dokázal na vlnách velké protikorupční revoluce chytit správný vítr. Jeho mocenská pozice je silná: má mohutné ekonomické, mediální a partajní zázemí. Dokázal informačně podchytit a medializovat pokus o puč v ČSSD a předvedl tak Zemanovi sílu, které prezident rozumí. Přitom se s ním umí snadno v té či oné věci spojit proti Sobotkovi a taky ovšem se Sobotkou proti Zemanovi. Sobotka se Zemanem se proti Babišovi spojit nemohou. Babiš je tedy v nejvýhodnější pozici.

Českou politiku dnes ovládá triumvirát, útvar typický pro starý Řím v přechodu od zahnívající republiky k teokratickému císařství. Triumvirové se spojili, protože jim nic jiného nezbývalo, na vítězství byl každý z nich sám o sobě příliš slabý. Zároveň si šli nemilosrdně po krku, protože všichni aspirovali na tutéž nejvyšší funkci ve státě, a během doby se ten nejsilnější dvou slabších bez milosti zbavil. Dnešní prostředky jsou sice humánnější než ty starověké, ale bez politických mrtvol se tento zápas ani dnes neobejde.

Pakt o neútočení?

Velmi mne zaujal článek Jana Macháčka z Respektu. Jmenuje se „Lepší babišizace nežli zemanizace“, vyšel v jeho Auditu 27. 11. 2013 a jeho závěr zní: „Kdyby však ANO ve volbách neuspělo, mohli jsme tu mít vládu haškovské ČSSD s komunisty a posíleného prezidenta Zemana navrch. Když teď leckdo varuje před babišizací Česka, mohl by si vzpomenout, že ještě před pár týdny hrozila akutní a úplná zemanizace Česka. Ať si každý odpoví na otázku, co je vlastně horší… Skoro se mi zdá, že lidem, kteří se děsí zemanizace státu a babišizace státu stejným dílem, nezbývá než přemýšlet o sebevraždě.“ Musím se přiznat, že tomuhle způsobu uvažování vůbec nerozumím. Ve chvíli, kdy pan Macháček ten článek psal, už žádná zemanizace nehrozila. A dále – proč pan Macháček čtenáři sugeruje, že jsou tu jen tři možnosti – Zeman, Babiš nebo sebevražda. To jednak není pravda a jednak něco podobného byla v minulosti vždycky ideologie kolaborantů – vzor: stal jsem se komunistou, protože jsem si musel volit mezi Hitlerem a Stalinem.

Nemohu se zbavit dojmu, že mezi intelektuály z tohoto okruhu a Babišem zavládl jakýsi nepříliš mravný hradní mír: Babiš ustoupil z vymezení „Starých pořádků“ jako období „posledních dvaceti tří let“ na „posledních dvacet let“. Rozhodujícím datem se stává rok 1993. Období, kdy byla u moci první disidentská politická garnitura, bylo vzato na milost. A intelektuálové typu pana Macháčka se s ním potichu smiřují s vyčůraným zdůvodněním: je pořád ještě lepší než Zeman. Jenže pro mne představují léta 1989–2012 přes všechny politické problémy, např. přes napětí mezi Havlem a Klausem, jeden celek, dobu, kdy jsem se mohl se státem, v němž žiju, při vší kritice identifikovat. To se teď změnilo. A nehodlám si vybírat mezi Zemanem, Babišem a sebevraždou, jak mi to nabízí pan Macháček. Nemusím si vybírat. Nikdo si nemusí vybírat.

Změnil se režim

(Reflex, 5. 12. 2013)

V tomto roce se u nás změnil režim. Potichu a nepozorovaně, nejvýznamnější změny přitom proběhly v létě, kdy si většina národa užívala dovolených. Když se všichni vrátili, zmocnila se lidí hysterická iluze, že v nadcházejících předčasných volbách ještě o něco půjde – totiž o to podstatné, co už bylo mj. i kvůli jejich nezájmu a lhostejnosti prošustrováno. Podivná komedie pak skončila tak, jak skončit musela – formálním potvrzením změn, které už proběhly.

Pod „změnou režimu“ si lidé představují něco dramatického a patetického: běsnící lůza nebo tanky v ulicích, pád demokracie a nastolení totalitní diktatury. Moci se ujímá krvelačný uzurpátor. Modelovou situací je pro nás rok 1933 v Německu nebo 1948 v ČSR. Ve skutečnosti změna bývá relativní: to, co u nás existovalo po dva roky před únorem 1948, si jméno demokracie nezaslouží ani náhodou. Jistě, bylo to lepší než to, co přišlo pak, ale to je dost málo. Daleko častější než divoká verze převratu je „soft“ změna režimu. Takovou jsme zažili např. na podzim roku 1938. První Československá republika jistě nebyla vzorová demokracie: byla však mnohem lepší než to, co přišlo pak (a mnohem lepší než to, co přišlo v roce 1945). A druhá republika nebyla žádná totalitní diktatura. Ještě se ani nezavíralo, jen zakazovalo a štvalo. Rozdíl byl ovšem citelný i bez toho, a nezapomínejme, že jí byl vyměřen jen půlrok existence. Teprve pak přišla změna jako řemen.

A ještě malá poznámka na okraj: je samozřejmě velký rozdíl mezi změnou režimu v roce 1938 a tou letošní. Tehdy dominovaly tlaky zvnějšku – Hitler a ústupčivost západních demokracií (neschopnost českých politiků využít prvních deseti let demokracie k vytvoření stabilní svobodné společnosti proto obyčejně přehlížíme). Teď nemáme žádné alibi, všechno je jen a jen naše vina. A když říkám naše, nemyslím tím „vaše“, jak to dělává s oblibou např. Petr Pithart, když mluví o normalizaci, nýbrž prostě „vina nás všech“.

Na letošní změně režimu se podílely čtyři základní faktory:

Za prvé, faktor sociální demokracie. V boji proti svým politickým soupeřům porušila pravidla hry a překročila hranici mezi cestou parlamentní a cestou revoluční. Nebyla schopna svrhnout slabou vládu v Poslanecké sněmovně a přenesla zápas na ulici a do hysterické kampaně proti „Starým pořádkům“, plné demagogie a ataků na nejnižší lidské pudy. Je poněkud směšné, že přitom nezvážila, v jak nevýhodné pozici je proti jiným „revolučním silám“ (komunisté, ANO, Úsvit přímé demokracie) vzhledem k tomu, že se během „Starých pořádků“ osm let podílela na vládě. Její bídný volební výsledek je z tohoto hlediska logický.

Za druhé, faktor jakobínského boje proti korupci. To je ideologie naší dnešní revoluce, každá revoluce musí mít nějakou ideologii. Spoluvytvářely ji hnutí a iniciativy jako Vraťte nám stát (a její lidovější forma, Holešovská výzva), Nadační fond proti korupci, Rekonstrukce státu apod. Do čela boje, jak to má v revoluci být, se staví policie a vůbec „orgány činné v trestním řízení“. Ředitel Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu, plukovník Robert Šlachta, prohlásil tento týden pro Babišovu Mladou frontu Dnes v souvislosti s korupční aférou, kvůli níž padla vláda, že jeho lidé odhalili nebezpečný klientelistický sytém založený na propojení mnoha aktérů, hydru propojující podnikatele, politiku, státní správu, dokonce i justici, která dokázala vysávat peníze z firem a pak zametat stopy. „Lidé byli dáváni na určité funkce, aby tam poté plnili úkoly.“ To je solidní zárodek pro činnost politické policie a pro politické procesy. A bude to bohužel aspoň zpočátku velmi atraktivní pro velkou část veřejnosti.

Za třetí, faktor Zeman. Miloš Zeman je „pragmatický“ politik s velkými ambicemi a minimálními zábranami, který svou ideologii pružně přizpůsobuje okamžitým záměrům (např. naposled, když se mu lustrační zákon hodil jako klacek na konkurenta Babiše a konkurenta Sobotku, okamžitě zapomněl na své předešlé výhrady). Šikovný politický pletichář se silným mandátem z přímé prezidentské volby. V jejím druhém kole vyhrál díky lehce sebevražedné podpoře sociální demokracie a díky lehkomyslnosti a neschopnosti svého protikandidáta. Aniž by musel změnit jedinou čárečku na Ústavě, dokázal během několika měsíců přeformovat celý ústavní systém, údajně na přechodnou dobu (myslím, že přechodnost, kterou založil, se napříště může leckomu hodit): vládne vláda, kterou si nadiktoval, vládne jen s jeho důvěrou, pořád ještě fakticky neexistuje Poslanecká sněmovna (paní Němcová byla v ČT v neděli moc optimistická), čímž je podstatně oslabena parlamentní kontrola exekutivy.

A konečně faktor Babiš, miliardář a postkomunistický velkopodnikatel, zároveň tiskový magnát a zároveň lídr fakticky nejsilnější parlamentní strany, který spojuje své osobní zájmy s jakýmsi spasitelským komplexem, představitel oligarchie, která střídá demokracii. Něco, co tu zatím nebylo. Veze se na revoluční jakobínské vlně a dokázal za sebou seřadit davy.

To jsou nejdůležitější faktory, utvářející nový režim. Každý z účastníků – Sobotka, dejme tomu Šlachta (není jistě sám), Zeman i Babiš – si jede po svém, a proto nový režim vypadá spíš než jako pyšná tvrz kruté diktatury jako hromada hnoje. Působí však všichni stejným směrem a v případě potřeby si cestu k sobě najdou.

A co z toho plyne pro autora těchto řádků?

Za prvé, není důvod vzdávat úsilí o obnovu svobody a demokracie.

Za druhé, je třeba tak činit v rámci Ústavy a zákonů.

A za třetí, minulý (rozuměj polistopadový) režim, tj. podle Babiše „Staré pořádky“, měl spoustu slabin. Vstupoval jsem do něho jako představitel nezávislé skupiny Demokratická iniciativa, která tvořila v disentu jakousi opozici k havlovskému proudu: považovali jsme v posledních letech před převratem za důležité, aby disent formuloval jasně politické požadavky a připravoval se i organizačně na vznik politických stran. Pro Havla a jeho lidi to bylo před převratem, a dokonce ještě nějakou dobu i po převratu málo přijatelné (víc jim vyhovovalo všeobsáhlé a snadno manipulovatelné Občanské fórum), využili svého silného mocenského postavení a vlivu a podařilo se jim nás tak říkajíc politicky eliminovat. Mohl bych se tedy právem cítit ukřivděný. Přesto rád přiznávám, že polistopadový režim byl od svého počátku až do svého letošního konce demokratický, mohl jsem ho považovat za svůj a být k němu loajální. Pokud jde o dnešní, nový režim, budu respektovat platný právní rámec. To je vše.

Příliš mnoho idealismu

(Reflex.cz, 17. 6. 2013)

Česká společnost je zachvácená bojem za ideály a spravedlnost. První vlna potopy vyvrcholila loni na jaře a v létě vášnivými prohlášeními nejrůznějších iniciativ a stejně vášnivými demonstracemi. Druhá nás zalila teď, inspiruje orgány činné v trestním řízení, přelila se na stránky novin, a finále se zřejmě odehraje v úterý v Poslanecké sněmovně. Proč se tak děje, se dá snadno pochopit – lidé více i méně odpovědní jsou už dlouho frustrováni nevýkonností politické moci. Je jen zapotřebí tento hezký obraz, který si děláme sami o sobě, učinit aspoň trochu realističtějším.

Co se stalo? Policie ČR (Útvar pro odhalování organizovaného zločinu) a Vrchní státní zastupitelství v Olomouci provedly policejní akci tak rozsáhlou a razantní, že nemá v dějinách ČR obdoby. Během ní byli zadrženi, obviněni a se souhlasem soudu nakonec do vazby vzati vedoucí premiérova sekretariátu, dva vysocí důstojníci vojenského zpravodajství, tři bývalí poslanci ODS a jeden vysoký státní úředník. Obviněni jsou ze zneužití pravomoci úřední osoby, respektive z korupčních deliktů. Osud vlády visí v důsledku toho na vlásku.

Olomoucký vrchní státní zástupce Ivo Ištvan prohlásil na páteční tiskovce, že poslanci nehlasovali tak, jak jim zákon ukládá, totiž podle svého svědomí, ale vzdali se, když jim bylo přislíbeno konkrétní plnění, na které neměli nárok. Budou tedy orgány činné v trestním stíhání napříště zkoumat, zda zastupitelé hlasují podle svého svědomí? Jak se to pozná? Policie ČR má spoustu náročných úkolů a pravomocí, je zbytečné a nežádoucí, aby se kromě nich navíc ještě stala arbitrem ve věcech svědomí. Za druhé, je správné, že může člověka obvinit. O věci však nakonec rozhodne nezávislý soud a občan má právo na obhajobu a možnost odvolání. Vzletné teze o „presumpci viny“ v politice (politici ji vyžadují vždy pro své oponenty) by znamenaly, že orgánům činným v trestním řízení by bylo via facti přiznáno právo svrhnout vládu. A požadavky počestnosti v politice lze velmi dobře nasadit tak, že žádná politika už nebude možná – tedy lépe řečeno, že se bude provádět politika zcela nemorální, a když by se tomu snad chtěl někdo postavit, hravě mu dokážou, že ty ideální normy nenaplňuje (ony se totiž ani naplnit nedají) – tak argumentovali v minulosti Rusové proti „prohnilému Západu“. Tak je idealismem dlážděna cesta k totálnímu cynismu.

Nepochybuji o tom, že většinu účastníků nynějšího konfliktu vedou také ideální pohnutky (pouze ideální pohnutky nevedou z nás smrtelníků nikoho). „Orgány činné v trestním řízení“ se snaží prokázat, že se drží zásady „padni komu padni“ – to se zavíráním lidí vázaných na opozici prokazuje jen ztuha. ČSSD je jistě upřímně přesvědčena o správnosti svých koncepcí a o tom, že má mít konečně právo je uplatnit v praxi. TOP 09 pevně věří, že jí přísluší vedoucí role na „pravici“. A existuje jakýsi skoro celospolečenský konsensus v tom, že medvěd momentálně porcovaný, tj. ODS a její předseda, si svůj úděl bohatě zaslouží. Je se jen bát, že se během zápasu o ideály u nás prosadí takové techniky a způsoby, které naši demokracii do budoucna pozmění k nepoznání a k horšímu – protože demokracie je v první řadě problém technik a způsobů.

P. S. Poté, co jsem dopsal a odeslal tyto řádky, premiér Nečas oznámil, že rezignuje na funkci premiéra a předsedy strany. V zájmu České republiky a ODS. Během celé aféry jsme se všichni moc dobře bavili a každý věděl, jakou kde udělal chybu. Zabýval se někdo podezřením, že celé obvinění může být také jen účelový slepenec, jehož smyslem není očista koalice, ale tak říkajíc politická změna? Premiér nakonec dost zoufale upozorňoval média na podivuhodnou vrstevnatost kauz, s nimiž „orgány“ přišly. Novináři ho ale ignorovali. Bylo tohle chování médií v zájmu ČR a politických stran?

Následky si poneseme sami.

Nejvyšší soud obstál

(Lidové noviny, 22. 7. 2013)

Právní kvalifikace trestního případu má znamenat přesnější vymezení toho, co se stalo. Proto by neměla být v příliš velkém rozporu s tím, jak se kauza jeví politickému (a ne jen politickému) pozorovateli.

Tři exposlanci ODS byli obviněni, že zneužili své pravomoci způsobem odporujícím jinému právnímu předpisu, Ústavě, která jim ukládá vykonávat mandát v zájmu všeho lidu a podle jejich nejlepšího vědomí a svědomí. Učinili tak prý v úmyslu opatřit si neoprávněný prospěch. Zároveň šlo údajně o úplatek v souvislosti s obstaráváním věci veřejného zájmu. Stručně řečeno (v tom smyslu se vyjádřil státní zástupce), obvinění zobchodovali své mandáty za lukrativní funkce. To je jednostranný a zároveň dosti zlomyslný výklad toho, co se stalo.

Tři smutní hrdinové této story (pánové Marek Šnajdr, Ivan Fuksa a Petr Tluchoř) nejsou jistě žádná neviňátka. První dva z nich byli odstaveni ze svých funkcí (předsedy poslaneckého klubu ODS a ministra). Po čase s odkazem na to, že zvyšování daní a daňová progrese jsou v rozporu s nepsaným náboženským vyznáním ODS, využili dlouhodobé vleklé slabosti koaliční vlády a ODS a s přinejmenším duchovní podporou Hradu se pokusili posílit své politické pozice. Drželi vládu pod krkem v zásadní věci daňového balíčku, nakonec šlo i o osud církevních restitucí a důchodové reformy a o postavení Petra Nečase v ODS. Politicky to bylo racionální, lidsky poněkud odpudivé. Hned na počátku se k nim přidali další tři.

Nečas se nakonec vzmužil a spojil hlasování o daňovém balíčku s otázkou důvěry vládě. „Rebelové“ se na volebním kongresu ODS neprosadili a pak si netroufli zopakovat to, co provedl v roce 2008 Mirku Topolánkovi Vlastimil Tlustý. Tluchoř, Fuksa a Šnajdr rezignovali na poslanecké mandáty, další vystoupil z ODS a při hlasování se zdržel (tj. nedal vládě důvěru), zbývající dva změnili názor a balíček podpořili.

Když poslanec ve vypjaté situaci změní názor, mělo by to být nějak legitimizováno (nikoli ovšem před policií). Když rezignuje na mandát, znamená to, že si svůj názor zachoval, pouze nechce, aby kvůli této odlišnosti padla vláda a byla postižena jeho strana, a proto obětuje svou významnou politickou funkci. To znamená, že udělá to, co několikrát požadovala ČSSD v souvislosti s různými poslaneckými přeběhlíky, vesměs z opozice do vládního tábora. Šnajdr a Fuksa dostali jakousi kompenzaci v podobě míst ve státní službě, resp. v dozorčích radách firem se státní účastí.

U kompenzace je třeba posoudit souměřitelnost toho, co dotyčný ztrácí, s tím, co nabývá. Situace těchto lidí je výrazně jiná, než kdyby se byli otočili na obrtlíku, hlasovali pro balíček, mandáty si podrželi a funkce dostali jaksi navíc. Ztráta politické pozice a politického vlivu se nedá přepočítat na peníze tak, jak věří lidé, co politikou pohrdají. Za druhé, v případě jednoho ze tří byla i po takovém přepočtu (poslanecký plat proti odměně za funkci v dozorčí radě) kompenzace výrazně menší než to, o co přišel. A exposlanec Tluchoř prý výhodu získal ne pro sebe, ale pro svého známého. Tento argument považuji za neuvěřitelný. Za třetí, u kompenzací nešlo o pouhé sinekury, ale o práci, i když jistě velmi dobře placenou.

Výsledek podzimní krize znamenal velký a překvapivý politický úspěch premiéra Nečase, což mu leckdo měl velmi za zlé.

Kompenzace v politice jsou něco jenseits von Gut und Böse. Je ovšem možné posuzovat jejich přiměřenost, a hlavně, pokud je na kompenzacích vládnutí trvale a v těch nejpodstatnějších věcech postaveno, stává se situace nesnesitelnou – tedy politická situace, je to politický problém, který nejsou kompetentní řešit např. orgány činné v trestním řízení.

Poslední, zcela zásadní věc je pak obsažena v rozhodnutí Nejvyššího soudu. Obvinění stojí na tom, že poslanci hlasovali proti svému vědomí a svědomí a proti zájmům všeho lidu, a to za mrzký peníz. Jsem přesvědčen, že to dr. Ištvan a další tak nemyslili, ale je to jako opsané z politických procesů. Jak se dá zjistit osobní motivace politického rozhodování? Ideální pohnutky jsou u každého hříšného smrtelníka propleteny s těmi více či méně pragmatickými. Mělo by tedy snad být rozhodování každého poslance a šířeji každého člověka zpětně kriminalizovatelné? Proto je správné, aby veškeré rozhodování ve Sněmovně bylo kryto imunitou, přičemž „ve Sněmovně“ neznamená „na parcele Sněmovny“, nýbrž v rámci Sněmovny jako instituce. A hlavně: policie ani státní zastupitelství nejsou inkvizice, aby mohly lidem takhle sahat do svědomí. Pokud by se to do budoucna mělo stát, bude to znamenat výrazné oslabení právní jistoty občanů i základů právního státu.

Je proto velmi nepřesné tvrdit, že v rozhodnutí NS jde o extenzivní výklad imunity, a úplně mimo jsou už pitomé řeči o tom, že napříště budou moci poslanci ve Sněmovně vraždit nebo znásilňovat děti. NS ve zdůvodnění rozhodnutí s odkazem na Ústavu konstatoval, že „obviněný odmítl podpořit zmíněné zákony s ohledem na svůj legitimně projevený názor stran daňové politiky vlády, a to do té míry, že na svůj poslanecký mandát rezignoval. Stejně tak lze za legitimní výkon poslaneckého mandátu označit i (…) jeho následný postoj, kdy se poslaneckého mandátu vzdal proto, že chtěl umožnit pokračování vlády jako člen jedné ze stran, které (…) vládu tvořily.“ A tedy „je na místě za projev v Poslanecké sněmovně pokládat i jednání poslance v souvislosti s jeho politickou činností“.

NS dospěl zcela oprávněně k závěru, že „došlo k nepřijatelné ingerenci exekutivní moci do moci zákonodárné“. To se snadno stane ve vleklé krizové politické situaci. Davové hysterii pak podléhá spousta lidí dobré vůle na všech stranách – přitom platí, že nejvíc škody ve společnosti dokáže natropit rozlícený idealista. Je pozitivní, že si NS dokázal zachovat chladnou hlavu a zafungoval tak, jak má soudní moc v demokracii ve vypjatých situacích fungovat – jako poslední zarážka, která brání zhroucení právního pořádku.

Případ Nečas: nazývejme věci pravými jmény

(E15, 5. 11. 2013)

Nejvyšší soud rozhodl minulý týden ve věci návrhu státního zástupce Vrchního státního zastupitelství v Olomouci o vynětí čtyř poslanců bývalé Poslanecké sněmovny z pravomoci orgánů činných v trestním řízení. Jedná se o případ údajného uplácení z podzimu roku 2012. Pánové Tluchoř, Fuksa a Šnajdr nemohou být podle NS trestně stíháni, expremiér Nečas naproti tomu ano: v jeho případě totiž nešlo ani o projev, ani o hlasování v Poslanecké sněmovně, takže není kryt indemnitou podle odst. 1 a 2 článku 27 Ústavy. Pokud jde o procesní imunitu podle odst. 4. čl. 27 Ústavy, pak podle nynější právní úpravy platí, že pokud Sněmovna odepře s vydáním poslance souhlas, je jeho stíhání vyloučeno po dobu trvání mandátu. Protože mandát pana Nečase však už skončil, souhlas Sněmovny logicky není zapotřebí.

NS si tedy v Nečasově případu po pilátovsku umyl ruce. Posoudit, zda mohl dělat něco jiného, přenechám odborníkům. Rozhodnutí samozřejmě neznamená, že by pan Nečas měl být odsouzen, nýbrž jen, že může být obviněn.

Rád bych zrekapituloval, o co v případu jde: pánové Tluchoř, Fuksa a Šnajdr se v létě a na podzim roku 2012 pokusili využít chronické slabosti Nečasovy vlády k tomu, aby ji vydírali. Samozřejmě šlo o vydírání v tom nejlepším slova smyslu, totiž o vydírání politické, které nemůže být kriminalizováno. To ovšem vůbec neznamená, že by nebylo politicky a lidsky opovrženíhodné. Premiér je nakonec přiměl k tomu, aby se vzdali mandátů (tj. možnosti jej dále vydírat), a zjevně jim nabídl jakousi kompenzaci, která ovšem ztrátu politického vlivu nemůže vyvážit. Jeho jednání je politicky i lidsky pochopitelné a ospravedlnitelné.

Vrchní státní zastupitelství obrátilo případ úplně naruby. Podle něj Nečas nabídl třem poslancům úplatek, když se vzdají mandátu a umožní prosadit důležité vládní návrhy, a podařilo se mu je lidsky zlomit. Díky tomu se pak Nečasovo obvinění vejde pod § 332 Trestního zákoníku (Podplacení). Tento výklad je ovšem absurdní a je obtížné bránit se dojmu, že zároveň taky účelový.

Celá kauza Nečas a další zahrnuje od počátku tři provinění. Za prvé, nezákonné sledování premiérovy tehdejší choti vojenským zpravodajstvím z nařízení šéfky Nečasova sekretariátu: to není problém korupce a premiér za to nese odpovědnost politickou. Řešit otázku, zda by to samo o sobě stačilo k jeho demisi, by znamenalo spekulovat: nestalo se. Korupční obvinění, o němž je řeč, učinilo demisi výrazně naléhavější. A pánové Rittig a Janoušek jsou tu zatím jen jako nejasná kulisa, která tu naléhavost ovšem ještě posílila.

Pánové Šnajdr, Fuksa a Tluchoř jsou dnes politické mrtvoly a nikoho nezajímají. Zato odsouzení Petra Nečase by sloužilo jako viditelný úspěch protikorupčního tažení a signál „změny pořádků“, k níž u nás dnes dochází.

Ve skutečnosti, pokud by snad byl Petr Nečas odsouzen, vyšle to jen signál, že se Česká republika „změnou pořádků“ dostává na úroveň Ukrajiny. Čemuž by bylo dobré zákonnými prostředky zabránit.

V zájmu všeholidu: Česká republika versus Nečas

(Události, 12. 2. 2014)

Vrchní státní zastupitelství v Olomouci zahájilo trestní stíhání Petra Nečase ve věci uplácení podle § 332 odst. 1 trestního zákona.

Je to jakýsi slabý, ale zřetelný náznak toho, že dnešní „Nové pořádky“ by se záhy mohly podobat pořádkům dosti starým. A neměl by tedy být přeslechnut.

Nejprve se sluší připomenout, o co v událostech před rokem a půl šlo: na podzim roku 2012 byl premiér slabé koaliční vlády vystaven politickému vydírání ze strany poslanců ODS Tluchoře, Fuksy a Šnajdra. Nešlo v první řadě o daňový balíček, ale o pád vlády, protože vláda spojila s hlasováním o balíčku hlasování o důvěře. Rebelům (s prezidentem Klausem v zádech) se ovšem nepodařilo získat dostatečnou podporu na kongresu ODS, polekali se (spisovný výraz), vzdali se mandátů a dva pak dostali jakési funkce ve státních firmách.

Situace by byla aspoň trochu přehledná, kdyby vzbouřenci dostali funkce ve státní správě a kvůli tomu hlasovali v PS za balíček a vládu. Ztráta poslaneckého mandátu však znamená konec ve vrcholové politice, a funkcí ve státní firmě se dá vyvážit jen v očích těch, kteří pohrdají politikou a všechno převádějí na prachy. Kromě toho, prokázat to vše jde jen tak, že se všichni účastníci přiznají. Nejlépe na mučidlech. Člověk může dokázat všechno, jen ne počestnost svých pohnutek. Pohnutek má člověk vždycky spoustu, a nějaká více či méně nepočestná se mezi nimi taky najde. Vysoké nasazení morálních ctností a kriminalizace politiky vedou nakonec vždy k tomu, že se politika stane nemožnou: tj. že se vytvoří situace, kdy bude možné v každém okamžiku kohokoli za cokoli zavřít a bude záležet jen na benevolenci „orgánů“, zda přimhouří očko a nevyužijí svých takto neomezených možností. Fanatismus jde, jako ostatně vždycky, ruku v ruce s darebáctvím.

A pokud jde o všeholid a jeho zájmy: poslanec zastupuje v parlamentu zájmy těch, kteří ho volili, což nikdy nebývá všeholid (ten ostatně ani nemá hlasovací právo). Prostředníkem při získávání hlasů bývají v civilizovaném světě politické strany. Ve střetnutí a vyrovnávání těchto dílčích zájmů se děje spravedlnost, tedy něco, co má být společným zájmem všech občanů státu. Má být rozhodčím ve věcech spravedlnosti a v posuzování toho, zda byli účastníci dění vedeni dostatečně počestnými úmysly, policie a státní zastupitelství?

Zbývá se zmínit o okolnostech oživení „případu Nečas“. Chápu, že „orgány“ jsou ve složité situaci. Okázalé a velkolepě vytroubené tažení proti hydře korupce mělo zatím jediný hmatatelný výsledek: do několika dnů padla vláda. Smyslem akcí „orgánů“ ovšem nemá být svrhávání vlád, pokud to svržení není provázeno (nebo je nenásledují) dalšími hmatatelnými výsledky. „Orgány“ jsou tedy v jistém slova smyslu v úzkých a musí nutně někoho ulovit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V zemi babišismu a buranokracie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.