Adventní pohádky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Dana Doležalová

Adventní pohádky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Adventní pohádky

24 pohádek pro vánoční čas

Dana Doležalová

Ilustrovala Simonetta Šmídová

Text © Dana Doležalová, 2020

Illustrations © Simonetta Šmídová, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-253-4916-8

ISBN e-knihy 978-80-253-4975-5 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-4976-2 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-4974-8 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

„Stačí mávnout vánoční kouzelnou hůlkou nad tímto světem a spatříte, že všechno je jemnější a mnohem krásnější.“

Norman Vincent Peale
americký spisovatel 1898 – 1993

1. Bílý květ

Radmil byl jediným synem chudého vdovce. Jednoho večera odpočíval na lavičce, když vtom před ním náhle stanula krásná dívka v bělostných šatech. Ve vlasech měla zapletené bílé květy.

„Jsi dobrý člověk, Radmile. Pomohu ti ke štěstí a k bohatství. Vysoko v horách roste vzácný bílý květ, jenž otevírá bránu ke štěstí a k bohatství. Je jediný na světě a je určen tomu, kdo má dobré srdce. Cesta k němu však není jednoduchá…,“ řekla dívka.

Radmil ani nestačil poděkovat. Rozhodl se, že bílý květ najde, stůj co stůj. Rozloučil se s otcem a vydal se na cestu. Došel na rozcestí. Na něm svítil nápis:

Vydáš-li se vlevo, půjdeš cestou pěknou, ale nezmoudříš;
půjdeš-li vpravo, čeká tě cesta kamenitá, ale nalezneš moudrost.

Radmil neváhal ani vteřinku a rozhodl se pro cestu vpravo. Po chvíli potkal stařečka, který mu řekl: „Dobře jsi volil, a proto ti dám cennou radu: Nevěř všemu, co tvé oči vidí. Pravý obraz ti vždy vykreslí tvoje srdce.“

Radmil stařečkovi poděkoval a pokračoval v cestě.

Kolem něj se tyčily vysoké hory a Radmil klopýtal po kamenité stezce. Náhle uviděl krásnou dívku v kočáře. Překvapilo ho, kde se tu najednou ocitla.

„Vezmi si mě za ženu, jsem nejkrásnější a nejbohatší princezna na světě,“ pravila dívka.

Radmilovi se princezna velice líbila, ale jako by ho před ní něco varovalo. Vzpomněl si na stařečkova slova a nabídku odmítl. A dobře udělal – princezna se proměnila v ošklivou stařenu a rázem zmizela.

Čím výš Radmil stoupal, tím bylo chladněji, dokonce začal poletovat sníh. Vtom před sebou uviděl zasněženou chaloupku. Vešel dovnitř a uprostřed světnice spatřil zlatou truhlici, na jejímž víku byl nápis:

Otevři truhlu a nalezneš tolik dukátů,
že nemusíš do smrti pracovat.

Radmil si znovu vzpomněl na stařečkova slova a truhlu neotevřel. Vrátil se ke dveřím a vtom se truhla rozpadla na prach. Uvnitř nebyl jediný dukát.

Mládenec pokračoval dál a brzy stanul na nejvyšším vrcholu hory. Kamenitá cesta tu končila. Vše bylo pokryté sněhem, foukal silný, mrazivý vítr. Po chvíli spatřil dva bílé květy. Který je však ten pravý? Náhle se ve sněhu objevily dva nápisy, u každého květu jeden.

Utrhneš-li mě, budeš celý život bohatý, šťastný a zdravý.

Utrhneš-li mě, zachráníš někomu život.

Radmil váhal. Přišel sem, aby mu květ přinesl štěstí a bohatství. Ale opět si vzpomněl na moudrého stařečka. Možná někdo čeká, až mu Radmil pomůže. Utrhl proto druhý z květů. Ozvala se ohlušující rána a oba květy rázem zmizely. Před mládencem stála překrásná dívka v bělostných šatech a s bílými květy ve vlasech.

„Jsem princezna Jindřiška. Děkuji ti za vysvobození. Zlá čarodějnice mě zaklela v bílý květ, protože jsem si nechtěla vzít jejího syna. Jen jedinkrát, a to v den svých dvacátých narozenin, jsem na sebe mohla vzít lidskou podobu. Vysvobodit mě mohl jen člověk, který má čisté srdce a obstál ve všech zkouškách, které na něj čekaly po cestě k bílému květu.“

Radmil podal princezně ruku a pomalu scházeli do údolí. V místech, kde předtím byla zasněžená chaloupka, stál najednou krásný zámek. Všichni sloužící radostně vítali princeznu Jindřišku. Radmil pak přivedl ukázat Jindřišku i svému tatínkovi. Brzy se konala svatba a Radmil se stal králem. Vládl zemi moudře a spravedlivě po mnoho let. Bílý květ mu přinesl bohatství i štěstí.

2. Dvě sestry

V jedné zemi žil král se dvěma dcerami – mladší Adélkou a o rok starší Klárou. Klára se od rána do večera krášlila. Byla pyšná a záleželo jí jen na sobě samé. Naopak Adélka byla tichá a nejraději se procházela v zámecké zahradě. Král miloval obě dcery stejnou měrou a ze srdce si přál, aby se vdaly z lásky a byly šťastné. Uspořádal proto veliký ples.

Sjelo se mnoho ženichů, urozených i neurozených, zblízka i zdaleka. Přijel i princ Jáchym ze sousedního království. Obě princezny se mu zalíbily. Zdaleka však netušil, jak odlišné jsou jejich povahy. Zatančil si s oběma a na oplátku je pozval zase na svůj zámek.

Klárka přemýšlela, jak by prince získala sama pro sebe. Procházela se po zámku, když vtom proniklo do komnaty tisíc slunečních paprsků a ozval se nějaký hlas: „Jsem sluneční král. Každý můj kouzelný paprsek promění tvůj vlas ve zlatý. Princ Jáchym bude tebou očarován.“ Dívka bez váhání souhlasila s proměnou svých vlasů.

Když princezny přijely na ples, který se konal v princově zámku, každý, kdo spatřil zlatovlasou princeznu, oněměl úžasem. Jáchym se do Klárky okamžitě zamiloval. Na Adélku se ani nepodíval. Vedle své sestry vypadala obyčejně, jako šedá myška.

Když se ráno Klárka probudila, zjistila, že její vlasy už nejsou zlaté, ale docela obyčejné. Ihned přivolala slunečního krále.

„Copak si přeješ?“ tázal se.

„Chci mít znovu zlaté vlasy.“

„Budeš je mít. Dostaneš Jáchyma, ale budeš stárnout sedmkrát rychleji než tvá sestra. Za sedm let zestárneš téměř o padesát let. Tvé vlasy však zůstanou navždy zlaté. Chceš podstoupit takovou oběť?“

Klárka ani trochu nezaváhala. Chtěla svatbu, prince, bohatství, zlaté vlasy… Souhlasila, a tak se znovu stala zlatovlasou princeznou.

Do tří dnů se konala svatba. Klárka se stala nejbohatší a nejkrásnější nevěstou v celé zemi. Od rána do večera hýčkala své zlaté vlasy a každý v království je obdivoval.

Dny rychle plynuly. Adélka se zatím starala o nemocného tatínka a na vdavky zapomněla. Po roce si Jáchym všiml, že jeho choť jakoby zestárla. Když uběhl druhý rok, přibyla jí ve tváři první vráska. Bylo to podivné, ale stále tomu nepřikládal význam.

Klárka brzy poznala, že sluneční král nelhal. Za zlaté vlasy musí zaplatit. Stárnutí nešlo ničím zastavit. Vrásek přibývalo, sil ubývalo. Nepomáhaly léky, masti, kouzla ani čáry.

Po sedmi letech se z Kláry stala zlatovlasá stařenka. Až nyní se přiznala, jakou úmluvu uzavřela se slunečním králem. Jáchymovi došlo, jak velkou chybu udělal. Vzal si pyšnou Kláru jen pro její zlaté vlasy, nikoliv z čisté lásky.

Přešly další dva roky a mladý král svou zlatovlasou ženu pochoval.

Jednou seděl Jáchym v královském křesle a rozjímal nad svým životem. Nemá ženu, nemá dědice, jak má se svým životem naložit? Vtom svými paprsky ozářilo jeho komnatu sluníčko a promluvil k němu sluneční král: „Vezmi si Adélku, cožpak sis za celá ta léta nevšiml, jak je hodná? Líbil ses jí, zamilovala se do tebe, ale nechtěla stát své sestře ve štěstí.“

Jáchym poslechl rady slunečního krále a brzy požádal Adélku o ruku. Ta souhlasila a žili pak spolu spokojeně a šťastně ještě po mnoho let. I když jim tvář zbrázdily hluboké vrásky a vlasy nabraly stříbřitou barvu, vzájemná láska je provázela po celý život.

3. Kominíček pro štěstí…

Josífek byl chudý tesař. Bydlel s maminkou v domku na okraji vesnice. Sami se protloukali životem, jak jen to šlo. Otec zemřel, když bylo Josífkovi pouhých pět let.

Jednoho dne našel Josífek na půdě houpacího koně, kostky, dřevěnou píšťalku, obrázky, a také malou figurku kominíčka, s nímž si tak rád hrával, když byl malý. Vzpomněl si, že ho jednou dostal od svého tatínka k narozeninám. Potom však otec onemocněl a zemřel.

Josífek chtěl figurku trochu očistit od letitého prachu, když náhle jako mávnutím kouzelného proutku kominíček ožil.

„Čekám tu na tebe od chvíle, kdy sis se mnou přestal hrát. Věděl jsem, že jednoho dne se vrátíš,“ promluvil lidským hlasem a usmál se na Josífka.

„Proč jsi na mě čekal?“ zeptal se mladý tesař.

„Chci ti dopomoci ke štěstí.“

„Nepotřebuji nic, máme s maminkou celkem spokojené živobytí,“ namítl Josífek.

„Možná, ale já ti přesto pomohu. Zasloužíš si lepší život než ten, který máš,“ trval na svém malý kominíček.

„Dobrá, ale řekni mi, jak mi tedy chceš pomoci?“ zeptal se Josífek.

„Stačí, když mě budeš neustále nosit u sebe. A já ti přinesu opravdové štěstí,“ dopověděl kominíček a sám skočil Josífkovi do kapsy.

Od té doby nosil Josífek malého nezbedu neustále u sebe. Tesařské řemeslo začalo vzkvétat. Zákazníci se k mladému tesaři jen hrnuli, a proto si k sobě vzal po čase na výpomoc další dva mládence. Práce šla všem pěkně od ruky. Když si někdy nevěděli rady, tu malý kominíček Josífkovi poradil, jak vše vyřešit. O kominíčkovi však nikdo nevěděl, jen samotný Josífek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Adventní pohádky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.