Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Stefania Auci

Sicilští lvi
Sága rodu Floriů

Z italského originálu I leoni di Sicilia. La saga dei Florio, vydaného nakladatelstvím Nord v Miláně roku 2019, přeložila a doslov napsala Alice Flemrová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2020
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz
jako svou 7807. publikaci.

Redakce Sára Flemrová
Korektura Soňa Svobodová
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce a obálka Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2020

Kniha vychází za finančního přispění Ministerstva kultury ČR.

I leoni di Sicilia © Stefania Auci
© 2019 Casa Editrice Nord, s.u.r.l., Gruppo
editoriale Mauri Spagnol
Czech edition published by arrangement with
Agentia Literara Livia Stoia
Translation and afterword © Alice Flemrová, 2020
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-474-9 (ePub)
ISBN 978-80-7625-473-2 (pdf)
ISBN 978-80-7625-098-7 (print)

Věnováno Federicovi a Eleonoře, odvaze, lehkovážnosti, strachu a šílenství, jež jsme spolu sdíleli během ztracených a znovu nalezených dnů.

Byť ztracen boj –
vše ztraceno tím není: nezdolná
tu vůle, žádost msty, zášť nemroucí
a smělost nikdy couvnout, nevzdát se
a vše, co k nezkrušenství přísluší.

JOHN MILTON

* (John Milton, Ztracený ráj, Praha: J. Otto, [1911], překlad Josef Julius David)

PROLOG

Bagnara Calabra, 16. října 1799

Cu nesci, arrinesci.

„Odvážnému štěstí přeje.“

SICILSKÉ PŘÍSLOVÍ

Zemětřesení je sykot, který se zrodí z moře a vklíní se do noci. Bobtná, narůstá, promění se v dunění, jež protrhne ticho.

Lidé v domech spí. Některé probudí cinkání nádobí, jiné, jakmile začnou třískat dveře. Ale všichni už jsou na nohou, když se chvějí zdi.

Bučení, štěkot psů, modlitby, nadávky. Hory ze sebe setřásají kameny a bláto, svět se převrací.

Záchvěv dorazí do contrady Pietraliscia, popadne základy jednoho stavení, zuřivě s nimi zacloumá.

Ignazio otevře oči, ze spánku ho vytrhlo chvění, jež otřásá zdmi. Nad sebou má nízký strop, který jako kdyby na něj padal.

Není to sen. Je to ta nejhorší možná skutečnost.

Postel Vittorie, jeho malé neteře, se před ním vlní mezi stěnou a prostředkem místnosti. Na lavici poskakuje plechový kufřík, spadne na podlahu spolu s hřebenem a břitvou.

Domem se rozléhají ženské výkřiky: „Pomoc, pomoc! Zemětřesení!“

Ten křik ho přinutí vyskočit z postele. Ale Ignazio neutíká. Nejdřív se musí postarat o Vittorii: je jí teprve devět let, je tak vyděšená. Odtáhne ji pod postel, kde bude chráněná před padající omítkou.

„Zůstaň tady, rozumíš?“ řekne jí. „Ani se nehni.“

Vittoria přikývne. Hrůza jí vůbec nedovoluje mluvit.

Paolo. Vincenzo. Giuseppina.

Ignazio vyběhne z místnosti. Chodba mu připadá nekonečná, i když je to jen pár kroků. Cítí, jak mu stěna mizí pod rukama, podaří se mu se jí znovu dotknout dlaní, ale je pohyblivá, jako by byla živá.

Dostane se do ložnice svého bratra Paola. Okenicemi dovnitř proniká břit světla. Giuseppina, švagrová, vyskočila z postele. S varováním, že Vincenzovi, několikaměsíčnímu synovi, hrozí nebezpečí, ji probudil mateřský instinkt. Snaží se vyndat spící novorozeně z kolébky visící na stropních trámech, ale proutěný košík je zcela v moci seizmických vln. Ženy se zmocnilo zoufalství, pláče a natahuje paže, zatímco kolébka se zběsile houpe.

Šál, který má přes sebe, spadne a odhalí nahá ramena. „Synáčku! Tady jsem, Maronna mia, pomozte nám!“

Giuseppině se podaří nemluvně uchopit. Vincenzo otevře oči a dá se do pláče.

Ignazio v tom zmatku zahlédne nějaký stín. Jeho bratr Paolo. Seskočí z matrace, popadne manželku a vystrčí ji na chodbu. „Ven!“

Ignazio se vrátí. „Počkej! Co Vittoria!“ zakřičí. V černotě pod postelí najde Vittorii, je schoulená do klubíčka, rukama si zakrývá hlavu. Vezme ji do náruče, utíká pryč. Kusy omítky se odlupují od stěn a zemětřesení dál kvílí.

Cítí, jak holčička hledá skrýš a chytá se jeho košile, obrací látku naruby. Přitom ho škrábe, tak moc se bojí.

Paolo je strká ven přes práh, po schodech dolů. „Tudy, pojďte.“

Utíkají doprostřed dvora, zatímco záchvěv dosahuje nejvyšší síly. Sevřou se v jediném objetí, hlavy se dotýkají, víčka pevně sevřená. Je jich pět. Jsou tam všichni.

Ignazio se modlí a třese se a doufá. Už to končí. Musí to skončit.

Čas se rozmělní na milion okamžiků.

Pak, tak jako vzniklo, dunění utichá, až zmlkne docela.

Na chviličku existuje jenom noc.

Ale Ignazio ví, že ten klid je falešný pocit. Zemětřesení je životní lekce, z níž byl nucen si vzít ponaučení dost brzy.

Zvedne hlavu. Skrz košili cítí Vittoriinu paniku, její nehty, které se mu zarývají do kůže, její třas.

Čte strach ve tváři své švagrové, úlevu v té bratrově; vidí Giuseppinin pohyb, jímž hledá manželovu paži, a Paola, který se jí vysmekne a zamíří ke stavení. „Díkybohu dům pořád stojí. Zítra na denním světle uvidíme škody a…“

Vincenzo si tu chvíli vybere a spustí zoufalý pláč. Giuseppina ho houpe v náručí. „No tak, srdíčko moje, neplakej,“ konejší ho. Přitom přijde blíž k němu a k Vittorii. Giuseppina je ještě pořád hrůzou bez sebe: Ignazio to pozná podle přerývaného dechu, pachu potu, strachu, jenž se mísí s mýdlovou vůní noční košile.

„Vitto’, jak je ti? Není ti nic?“ ptá se Ignazio.

Neteř vrtí hlavou, ale dál se drží strýcovy košile jako klíště, ba ještě pevněji. Ignazio jí násilím rozevře pěstičku. Chápe její strach. Holčička je sirotek, je to dcera jeho bratra Francesca. On a jeho žena zemřeli před pár lety a nechali dceru v péči Paola a Giuseppiny, ti jediní jí mohli poskytnout rodinné zázemí a střechu nad hlavou.

„Jsem tady. Buď klidná.“

Vittoria se na něj upřeně dívá, mlčí, pak se pověsí na Giuseppinu, stejně jako se předtím držela jeho, jako tonoucí.

Vittoria žije u Giuseppiny s Paolem od doby, kdy se vzali, jsou to necelé tři roky. Má stejnou povahu jako strýc Paolo, je mlčenlivá, hrdá, zdrženlivá. A přesto je to v té chvíli jen vystrašená holčička.

Ale strach má mnoho masek. Ignazio ví, že jeho bratr například nebude plakat nad rozlitým mlékem. Už teď s rukama v bok a zlostným výrazem soustředěně hledí na dvůr a na hory, které uzavírají dolinu. „Marjá panno, jak dlouho to trvalo?“

Jeho otázka zapadne do ticha. Ignazio pak odpoví: „To nevím. Dlouho.“ Pokouší se ovládnout třas, který ho rozechvívá zevnitř. Tvář má napnutou leknutím, sanici postříkanou světlými ježatými vousy a ruce útlé, nervózní. Je mladší než Paolo, který navíc vypadá starší, než je.

Napětí se rozpouští do jakéhosi vyčerpání a uvolňuje místo fyzickým pocitům: vlhku, nevolnosti, kamenům tlačícím do chodidel. Ignazio je bos, v noční košili, prakticky nahý. Odhrne si vlasy z čela, prohlíží si bratra, pak švagrovou.

Ve chvíli se rozhodne.

Zamíří k domu. Paolo ho dohoní, zatahá ho za paži: „Kam chceš jako jít?“

„Potřebujou přikrývky.“ Ignazio pohodí hlavou směrem k Vittorii a Giuseppině, která kolébá novorozeně. „Zůstaň se svojí ženou. Zajdu tam já.“

Nečeká na odpověď. Rychle a zároveň opatrně vyjde po schodech. Zastaví se ve vchodu, aby zraku dopřál čas přivyknout přítmí.

Talíře, vybavení domu, židle: všechno se válí na zemi. Vedle díže se nad podlahou ještě vznáší moučný mrak.

Sevře se mu srdce: tenhle dům přinesla Giuseppina jeho bratru Paolovi věnem. Je to jejich domov, to je pravda, ale je to i přívětivé místo, kde se člověk může cítit vítaný. Je děsivé vidět jej takhle.

Váhá. Ví, co se může stát, kdyby měl přijít další otřes.

Ale je to jen mžik. Vstoupí, strhne přikrývky z postelí.

Dojde do svého pokoje. Najde vak, ve kterém má svoje pracovní náčiní, sebere ho. Nakonec najde i kovovou skříňku. Otevře ji. Matčin snubní prsten se zaleskne ve tmě a jako kdyby mu chtěl dodat útěchu.

Strčí skříňku do vaku.

V chodbě zahlédne na zemi Giuseppinin šál: švagrová ho musela ztratit při útěku. Nikdy ho neodkládá: nosí ho od prvního dne, kdy přišla do jejich rodiny.

Popadne ho, vrací se ke dveřím, pokřižuje se směrem ke krucifixu visícímu na zárubni.

O chviličku později se země znovu začne otřásat.

„Tenhle netrval tak dlouho, díky Bohu.“ Ignazio se dělí o přikrývky s bratrem, jednu dá Vittorii. A nakonec šál.

Když jí ho podává, Giuseppina přejíždí rukou po noční košili, ucítí nahou kůži. „Ale…“

„Našel jsem ho na zemi,“ vysvětluje Ignazio a sklopí zrak.

Ona zašeptá: „Děkuju.“ Zachumlá se do tkaniny, aby našla hřejivý pocit, který by ji zbavil toho nepřirozeného chladu. Mrazení tvořeného úzkostí a vzpomínkami.

„Je zbytečný zůstávat pod širým nebem.“ Paolo otevře dveře od chléva. Kráva slabým hlasem protestuje, když ji táhne za ohlávku, aby ji uvázal k protější stěně. Pak pomocí křesadla rozsvítí lucernu. Nachystá hromádky sena podél stěn. „Vittorie, Giuseppino, posaďte se.“

Je to starostlivé gesto, Ignazio to ví, ale tón zní jako rozkaz. Ženy mají vytřeštěné pohledy, které upírají na nebe a na cestu. Stály by na dvoře celou noc, kdyby jim někdo neřekl, co mají dělat. To je úkol hlavy rodiny. Být silný, ochraňovat: tohle dělá muž, především pak muž, jako je Paolo.

Vittoria a Giuseppina se svezou na kupku sena. Holčička se schoulí do klubíčka s rukama sevřenýma v pěst před obličejem.

Giuseppina se na ni dívá. Dívá se na ni a nechce vzpomínat, jenže paměť je záludná, je to potvora, vyšplhá se jejími útrobami, sevře jí hrdlo a stáhne ji do minulosti.

Její dětství. Její rodiče, mrtví.

Žena pevně stiskne víčka, vzpomínku zažene hlubokým povzdechem. Nebo se o to aspoň pokusí. Přitiskne k sobě Vincenza pevněji, pak si stáhne noční košili a dítě se okamžitě přisaje k bradavce. Ručičky se sápají po jemné pokožce, nehty ji škrábou kolem prsního dvorce.

Je živá, její syn je živý. Nebude z něj sirotek.

Ignazio mezitím stojí ve dveřích. Zkoumá profil stavení. I v temnotě pátrá po známkách zborcení, po nějaké prasklině, po sesuté zdi, a nic nenachází. Nevěří tomu, skoro se neodvažuje doufat, že by se tentokrát nestalo nic.

Vzpomínka na matku je závan větru uprostřed noci. Matka se směje, vztahuje k němu paže a on je malý a běží jí vstříc. Skříňka ve vaku je najednou strašně těžká. Ignazio ji vytáhne, vyndá z ní prsten z kovaného zlata. Sevře ho v pěsti, ruku má na srdci.

„Maminka.“

Řekne to skoro neslyšně. Je to modlitba, možná hledání útěchy. Objetí, které mu schází od doby, kdy mu bylo sedm let. Od doby, kdy jeho matka Rosa zemřela. To bylo v roce 1783, v roce Božího trestu, v roce, kdy se země třásla tak dlouho, dokud z Bagnary nezůstaly jen rozvaliny. To ničivé zemětřesení, které postihlo Kalábrii a Sicílii a mělo na svědomí tisíce mrtvých, si během jediné noci jen z Bagnary odneslo desítky osob.

I tenkrát si byli s Giuseppinou nablízku.

Ignazio si ji dobře pamatuje. Hubené a bledé děvčátko, vmáčknuté mezi bratrem a sestrou, které upíralo zrak na dva kopečky hlíny označené jen jedním křížem: její rodiče. Zemřeli ve spánku, rozdrtily je sutiny jejich ložnice.

On stál zas vedle svého otce a své sestry; Paolo o krok za nimi, zaťaté pěsti a zachmuřený pohled v pubertální tváři. V těch dnech nikdo neoplakával jen své vlastní zemřelé: pohřeb Giuseppininých rodičů, Giovanny a Vincenza Saffiottiových, se konal týž den, kdy pohřbili jeho matku, Rosu Bellantoniovou, a spolu s nimi byli pohřbeni i mnozí další Bagnařané. Příjmení byla stále stejná: Barbarovi, Spolitiovi, Di Maiovi, Sergiovi, Floriovi.

Ignazio pohlédne dolů na švagrovou. Ve chvíli, kdy Giuseppina zvedne oči a setká se s jeho pohledem, mladík pochopí, že i na ni právě dotírají vzpomínky.

Mluví jedním jazykem, obývají tutéž bolest, nesou si v sobě stejnou osamělost.

„Měli bychom se jít podívat, jak jsou na tom ostatní.“ Ignazio ukazuje na kopec za obytným centrem Bagnary. Světla ve tmě jsou znamením přítomnosti domů a lidí. „Copak ty nechceš zjistit, jestli jsou Mattia a Paolo Barbaro v pořádku?“

V hlase se ozývá lehké váhání. Ve třiadvaceti letech je to už mužský, a přece jeho gesta připomínají Paolovi chování dítěte, které se schovávalo za domem jejich rodiny, za otcovou dílnou, když ho jejich pravá matka hubovala. Potom, před tou druhou, novou manželkou jejich otce, Ignazio nikdy neplakal. Jenom se na ni upřeně díval pohledem plným záštiplné nenávisti a mlčel.

Paolo pokrčí rameny. „To není potřeba. Jestli domy stojí, tak se jim asi nic nestalo. A pak, je noc a je tma a Pagliara je daleko.“

Ale Ignazio úzkostlivě stáčí zrak směrem k cestě a pak dál, k výšinám, které obklopují vesnici. „Ne. Já se zajdu podívat, co se tam stalo.“ A vykročí po pěšině vedoucí do centra Bagnary, v patách má bratrovu nadávku.

„Vrať se zpátky,“ zakřičí za ním Paolo, ale on zvedne ruku a mávnutím mu sděluje, že ne, že půjde dál.

Je bos a v noční košili, ale je mu to jedno: chce vědět, co je se sestrou. Sejde z hůrky, kde leží Pietraliscia, po pár krocích je ve vsi. Tu a tam popadaná omítka, kusy střech, rozbité tašky.

Zahlédne nějakého běžícího muže, na hlavě má ránu. Krev se leskne v záři louče, kterou osvětluje uličku. Ignazio přejde náves, vnoří se do uliček plných slepic, koz, prchajících psů. Zmatek je moc velký.

Na dvorcích se ženy a děti modlí růženec nebo na sebe pokřikují, aby získaly zprávy. Muži naopak hledají rýče a motyčky, sbírají ze země vaky s nářadím, což je to jediné, co jim může zaručit obživu, co je cennější než jídlo nebo ošacení.

Ignazio stoupá po pěšině vedoucí ke contradě Granaro, kde stojí dům Barbarových.

Pěšinu tam lemují chatrče z kamene a dřeva.

Kdysi to bývaly opravdové domy. Byl malý, ale dobře se na ně pamatuje. Potom je zničilo zemětřesení v roce 1783. Kdo mohl, opravil si dům, jak se dalo, pomocí toho, co se mu podařilo zachránit. Ostatní využili zbořeniště, aby si postavili větší a bohatší obydlí, tak jako to udělal i jeho švagr Paolo Barbaro, manžel Mattie Floriové, jeho sestry.

První člověk, kterého spatří, je zrovna ona, Mattia, sedí na lavici, bosa. Tmavé oči, přísný pohled, dcera Anna se jí drží za noční košili a syn Raffaele spí v jejím náručí.

Ignazio v ní v té chvíli vidí svoji matku, její snědé odstíny. Jde jí vstříc, beze slova ji obejme. Napětí mu přestane svírat srdce.

„Jak jste na tom? Co Paolo, co Vincenzo? A co Vittoria?“ Vezme mu tvář do dlaní, políbí ho na oči. V hlase má stopy pláče. „Jak se má Giuseppina?“ Znovu ho obejme a bratr cítí vůni chleba a ovoce, vůni domova, něhy.

„Všichni jsou v bezpečí, díky Bohu. Paolo ji i děti uložil do chlíva. Já jsem se přišel podívat, co je s tebou… co je s váma.“

Zpoza stavení vyjde Paolo Barbaro. Jeho švagr. Vede osla za ohlávku.

Mattia ztuhne, Ignazio ji pustí.

„A vida, to je dobře. Právě jsem se chystal za tebou a za tvým bratrem.“ Zapřáhne zvíře ke dvoukoláku. „Musíme zajet do přístavu zkontrolovat loď. To nevadí, že seš tu jenom ty.“

Ignazio rozpaží a odhodí deku. „Takhle? Jsem polonahý.“

„Copak, snad se nestydíš?“

Barbaro je malý a zavalitý. Zato Ignazio je hubený, má mladé tělo samý nerv. Ozve se Mattia, přišourá se blíž i s dětmi, které se k ní tisknou.

„V šupleti jsou nějaký šaty. Může si na sebe vzít…“

Manžel ji umlčí: „Ptal jsem se tě snad na něco, proč musíš do všeho dycky strkat nos? A ty sebou koukej hnout, sedej. Vzhledem k tomu, co se stalo, se teď nikdo nebude starat o to, jak je postrojenej.“

„Mattia se mi snažila pomoct,“ pokouší se ji bránit Ignazio. Nesnese pohled na sestru, která sklání hlavu a tváře jí rudnou hanbou.

Švagr vyskočí na dvoukolák. „Moje manželka má pořád moc řečí. Tak jedem.“

Ignazio se chystá něco odseknout, ale Mattia ho zarazí prosebným pohledem. On přece dobře ví, že Barbaro si neváží nikoho.

Moře je lepkavé, má barvu inkoustu, mísí se s nocí. Ignazio seskočí z dvoukoláku, jakmile dorazí do přístavu.

Před ním je zátoka umetaná větrem, sevřená ve štěrkovém loži z balvanů a písku, chráněná špičatým masivem hor a mysu Marturano.

Muži kolem loděk halekají, kontrolují náklad, utahují lana.

Je tam takový kvas, jako by bylo poledne.

„Jdeme.“ Barbaro zamíří k věži krále Rogera, kde je moře hluboké. Tam jsou ukotvena větší plavidla.

Dojdou až k lodi s plochým kýlem. Je to San Francesco di Paola, trojstěžník patřící Floriům a Barbarovi. Hlavní stěžeň se pohupuje v rytmu vln, čelen se natahuje k moři. Plachty jsou skasané, lanoví smotané.

Palubním průlezem projede čepel světla. Barbaro se předkloní, naslouchá skřípání s výrazem, který přechází od překvapení k naštvání. „To seš ty, švagře?“

V otvoru se objeví hlava Paola Floria. „A kdo by to asi tak byl?“

„A co já vím? Vzhledem k tomu, co se přihodilo v noci…“

Ale Paolo Florio ho už neposlouchá. Dívá se teď na Ignazia. „Ty seš dobrej! Už jsi mi vůbec nedal vědět. Sebral ses a zmizels. Koukej nastoupit, pohni kostrou.“ Potom zmizí v břiše lodi a bratr za ním skočí na palubu. Švagr zůstane na můstku, aby prohlédl levý bok, který narazil do mola.

Ignazio se vmáčkne do nákladního prostoru, mezi bedny a plátěné pytle, které z Kalábrie poplují až do Palerma.

Tohle je jejich práce: obchod, především námořní. Před pár měsíci došlo v Neapolském království k velkým nepokojům: krále vyhnali a vzbouřenci založili Parthenopskou republiku. Myšlenku demokracie a svobody šířila skupinka šlechticů a intelektuálů, přesně tak jako ve Francii během revoluce, která viděla padat hlavy Ludvíka XVI. a Marie Antoinetty. Ferdinand a Marie Karolína však byli opatrnější a utekli včas za pomoci té části vojska, která zůstala věrná Angličanům, historickým nepřátelům Francie, dřív než by je svrhli rozběsnění lazzari čili lid.

Ale sem, mezi kalábrijské hory, dorazila jen poslední vlna té revoluce. Došlo k vraždám, vojáci už nevěděli, koho mají poslouchat, a zbojníci, kteří odnepaměti řádili v horách, začali okrádat i obchodníky na pobřeží. Kvůli zbojníkům a revolucionářům začaly být cesty nebezpečné, a třebaže na moři nebyly kostely ani taverny, určitě poskytovalo větší bezpečí než silnice v bourbonském království.

V malém nákladním prostoru se nedá dýchat. Cedráty v proutěných koších, žádané voňavkáři; ryby, hlavně sušené tresky a slanečci. Ještě víc vzadu vydělaná kůže, přichystaná na cestu do Messiny.

Paolo prohlíží pytle se zbožím. V podpalubí se šíří slaný pach rybiny smísený s nakyslou vůní kůže.

Ale koření v podpalubí není. Nechávají ho doma až do vyplutí. Vlhkost a slanost moře by ho mohla poškodit a koření je třeba chovat jako v bavlnce. Má cizokrajná jména, která na jazyku získávají chuť a evokují obrazy slunce a horka: pepř, citron, hřebíček, mochna, skořice. Tohle je to pravé bohatství.

Ignazio náhle pochopí, že Paolo je nervózní. Vyčte to z gest, zachytí to ve slovech, přidušených pleskáním vln o trup lodi. „Co se děje?“ zeptá se ho. Bojí se, že se pohádal s Giuseppinou. Jeho švagrová není ani trochu poddajná, jak by manželka měla být. Nebo aspoň manželka podle Paolova gusta. Ale právě tohle teď bratra netrápí, cítí to. „Co se děje?“ opakuje.

„Chci odjet z Bagnary.“

Věta zasáhne prchavý okamžik ticha mezi jednou a druhou vlnou.

Ignazio doufá, že špatně rozuměl. Jenže ví, že Paolo tohle přání vyjádřil už dřív. „Kam?“ zeptá se, spíš sklíčeně než překvapeně. Má strach. Nenadálý, starodávný strach, zvíře s kyselým dechem opuštění.

Mattia a Paolo mu byli vždycky oporou. Mattia má teď ale vlastní rodinu a Paolo chce odjet pryč. Nechat ho samotného.

Jeho bratr ztlumí hlas. Skoro šeptá. „Vlastně to zvažuju už nějakou dobu. Ten otřes dneska v noci mě přesvědčil, že je to správný rozhodnutí. Nechci, aby Vincenzo vyrůstal tady, v nebezpečí, že mu dům jednoho dne spadne na hlavu. A pak…“ Podívá se na něj. „Chci něco víc, Igna’. Tahle vesnice mi už nestačí. Tenhle život mi už nestačí. Chci odjet do Palerma.“

Ignazio otevře pusu, že odpoví, znovu ji zavře. Je vyvedený z míry, cítí, jak se slova mění v popel.

Ale jistě, Palermo je logická volba: Barbarovi a Floriovi, jak jim říkají v Bagnaře, tam mají kvelb, krámek s kořením.

Ignazio vzpomíná. Celé to začalo asi před dvěma lety, jedním skladištěm, malým magacínem, kde skladovali zboží, které nakupovali podél pobřeží, aby je pak zas prodali na ostrově. Zpočátku to byla nutnost, hned potom ale jeho bratr Paolo vycítil, že by se mohla proměnit v dobrou příležitost: mohli zvýšit prodej v Palermu, které bylo v té chvíli jedním z největších přístavů ve Středozemí. A tak se ten magacín proměnil v koloniál. Koneckonců, v Palermu je početná komunita Bagnařanů, uvažuje Ignazio. Je to živé, bohaté odbytiště, plné příležitostí, zvláště po příjezdu Bourbonů uprchlých před revolucí.

Pokývne hlavou směrem k můstku nad sebou, kde vržou švagrovy kroky.

Ne, Barbaro to ještě neví. Paolo mu naznačí, aby o tom mlčel.

Pro Ignazia je samota oprátka stažená kolem krku.

Návrat domů je tichý. Bagnara je v zajetí nehybného času, který čeká, až přijde den. Po příjezdu do Pietraliscii vejdou oba bratři do chléva. Vittoria spí, stejně tak i Vincenzo. Zato Giuseppina je vzhůru.

Paolo si sedne vedle manželky a ta zůstane napjatá, ve střehu.

Ignazio hledá místo na slámě a najde ho schoulený vedle Vittorie. Holčička si vzdychne. On ji instinktivně obejme, ale nedokáže usnout.

Je těžké tu zprávu přijmout. Co si počne sám, on, který sám nikdy nebyl?

Svítání prořízne tmu škvírami ve dveřích. Je to zlatavé světlo, které hovoří o přicházejícím podzimu. Ignazio se zachvěje zimou: záda a krk má ztuhlé, vlasy plné stébel. Něžně zatřese s Vittorií.

Paolo už je na nohou. Nervózně odfrkuje, když Giuseppina kolébá malého, který zas začal naříkat.

„Je třeba zajít do domu,“ prohlásí žena bojovně. „Musím přebalit Vincenza a já taky nemůžu zůstat takhle. Nesluší se to.“

Paolo zafuní, prudce rozrazí dveře: sluneční světlo se rozlije po chlévě. Dům dosud stojí a teď, v záři úsvitu, je vidět opadaná omítka a pár rozbitých tašek. Ale žádná prasklina, žádné poškození. Žena zašeptá požehnání. Můžou zas dovnitř.

Ignazio vstoupí do domu hned po Paolovi. Těsně za ním Giuseppina. Slyší její váhavé kroky, počká na ni, je připravený jí pomoci.

Překročí práh. Kuchyň je plná rozbitého vybavení.

„Matičko boží, to je spoušť.“ Giuseppina k sobě tiskne novorozeně, které teď vříská z plných plic. Z malého vychází pach připomínající zkyslé mléko. „Vittorie, pomoz mi! Ukliď to, nemůžu dělat všechno. Pospěš si!“ Holčička, která zůstala pozadu, vstoupí. Hledá tetin pohled, nenajde ho. Se sevřenými rty se sehne a začne sbírat střepy. Nebude plakat, nesmí.

Giuseppina se vydá do chodby, která vede do ložnic. Každý krok je zanaříkání, bodnutí u srdce. Její dům, její pýcha, je plný spadlé omítky a rozbitých věcí. Bude to trvat celé dny, než se všechno uklidí.

Když dorazí do ložnice, nejprve umyje Vincenza. Položí ho na matraci, aby se mohla umýt i ona. Děťátko mrská nožkama, snaží se uchopit za chodidlo a pronikavě zavýskne.

„Lásko moje,“ řekne mu. „Moje srdíčko.“

Vincenzo je její puddara, její „hvězda Polárka“. Miluje ho víc než kohokoli jiného.

Nakonec si obleče domácí šaty. Přes ramena má šál, který si sepne za zády.

Když vrací děťátko do kolébky, do světnice vejde Paolo.

Muž otevře okno dokořán. Říjnový vzduch zaplaví místnost spolu s ševelením bučin, které směrem k horám začaly rudnout. Nedaleko zahrady, o kterou se Giuseppina osobně stará, žvaní straka. „Nemůžeme zůstat dál v Pietraliscie.“

Žena se zarazí s dlaněmi na polštáři, který natřásá. „Proč? Jsou nějaký škody? Kde?“

„Střecha je ve špatným stavu, ale ne, nejde jenom o škody. My odsud odjedeme. Z Bagnary.“

Giuseppina nevěří svým uším. Polštář jí vypadne z rukou. „Proč?“

„Proto.“ Hlas nenechává na pochybách: za tím oznámením je nějaké nezvratné rozhodnutí.

Upře na něj zrak. „Ale co to povídáš? Mám odejít ze svýho domu?“

„Z našeho domu.“

Z našeho domu? chystá se ho zeptat ona. Postaví se mu čelem, zatne zuby. Tohle je můj domov, pomyslí si žena nevraživě. Můj, přinesla jsem ho věnem, zatímco ty a tvůj otec jste chtěli další peníze a pořád vám to bylo málo… Giuseppina se totiž moc dobře pamatuje na to přetahování, co nastalo, aby Floriovi dostali věno, jaké požadovali, a jak draho vyšlo, aby byli spokojení, zatímco ona by se radši nevdávala. A on by teď chtěl odsud odejít? Proč?

Vlastně ne, nechce to vědět. Vyjde do chodby, opustí místnost i rozpravu.

Paolo je jí v patách. „Na vnitřních zdech jsou praskliny, ze střechy spadly tašky. Při příštím zemětřesení se nám barák zřítí na hlavu.“

Dojdou do kuchyně. Ignazio to rychle pochopí. Pozná znamení ohlašující bouři a teď jsou tam všechna. Naznačí Vittorii, aby odešla, a ona zmizí směrem ke schodišti, pod širé nebe. Sám vycouvá zpátky do chodby, ale zůstane hned za prahem: bojí se Paolových reakcí a hněvu švagrové.

Z té hádky nevzejde nic dobrého. Z těch dvou nikdy nevzešlo nic dobrého.

Žena popadne pometlo, aby zametla mouku z podlahy. „Sprav to: ty seš hlava rodiny. Anebo zavolej dělníky.“

„Nemůžu tady dohlížet na zedníky a nemám čas to udělat sám. Jestli neodjedu, nebudeme mít co jíst. Plavím se mezi Neapolí a Palermem, ale nechci bejt věčně jen ten Bagnařan. Já chci víc, pro sebe a pro svýho syna.“

Ona ze sebe vyrazí zvuk, napůl pohrdání, napůl hrubé zachechtání. „Jenže ty seš a vždycky zůstaneš ten Bagnařan, i když se odstěhuješ třeba ke královskýmu dvoru. Nedá se vymazat, co člověk je, i kdyby na sebe vylil sebevíc voňavky a měl peněz jak želez. A ty seš chlapík, co kšeftuje pomocí šífu koupenýho napůl se švagrem, kterej se k němu dál chová jako ke slouhovi.“ Giuseppina se začne věnovat nádobí ve škopku.

Ignazio slyší zvuk talířů, které narážejí jeden do druhého, představuje si její nervní gesta. Zahlédne trhané pohyby jejích zad, sehnutých nad škopkem.

Ví, jak se musí cítit: vzteklá, zmatená, vyděšená. Plná úzkosti.

Totéž zakouší i on, od předchozí noci.

„Odjedeme v nejbližších dnech. Měla bys dát vědět svojí bábě, že…“

Jeden talíř letí na podlahu. „Já ze svýho domu nepůjdu! Na to zapomeň!“

„Tvůj dům!“ Paolo spolkne nadávku. „Tvůj dům! Co jsme se vzali, tak mi to pořád jenom předhazuješ. Ty a tví příbuzní a tvoje peníze! To já ti umožňuju v něm žít, já, svojí prací.“

„Ano. Je můj, je to dům, co mi odkázali rodiče. Ty by sis o takovýmhle domě mohl akorát tak nechat zdát. Žil jsi v seníku svýho švagra, vzpomínáš? Dostal jsi dukáty od mýho strejce a od mýho táty, a teďka se rozhodneš, že odsud chceš odjet?“ Popadne měděný kastrol, prudce s ním mrskne o zem. „Já nikam nejdu! Tohle je můj domov. Je rozbitá střecha? Tak se opraví. Ty tady stejně věčně nejsi, odjíždíš měsíc co měsíc. Jdi si, jdi si sám, kam chceš. Já a můj syn se z Bagnary nehneme.“

„Ne. Ty seš moje žena. Syn je můj. Ty uděláš, co ti řeknu.“ Paolo je mrazivě klidný.

Giuseppině z tváře zmizí barva.

Schová obličej do zástěry, buší se pěstmi do čela se syrovou zlostí, která se chce jenom dostat ven.

Ignazio by rád zasáhl, uklidnil ji i bratra, ale nesmí, musí odvrátit zrak, aby si to zakázal.

„Bídáku, to mi chceš vážně sebrat všechno?“ vzlyká Giuseppina. „Tady mám svoji tetu, svoji bábu, hrob svýho táty s mámou. A ty mě chceš nutit, abych to všechno opustila kvůli penězům? Co seš to za manžela?“

„Přestaň!“

Ona ho vůbec neposlouchá. „Říkáš, že ne? Že ne? A pak, kam, kam bys chtěl sakra jít?“

Paolo si prohlíží střepy hliněného talíře, špičkou boty jeden posune. Chvíli počká, až se její vzlyky utiší, a teprve potom odpoví. „Do Palerma, kde jsme si já a Barbaro otevřeli apatyku. V týhle chvíli je to náramně bohatý město, kam se hrabe Bagnara!“ Popojde blíž k ní, pohladí ji po paži. „A pak, v přístavu bydlí pár našich soukmenovců. Nebyla bys sama.“ Je to nemotorné gesto, trochu neotesané, ale laskavé.

Giuseppina ze sebe manželovu ruku setřese. „Ne,“ zavrčí. „Já tam nepojedu.“

V tu chvíli Paolovy světlé oči ztvrdnou. „Ne tady říkám já. Jsem tvůj manžel a ty se mnou odjedeš do Palerma, i kdybych tě měl odsud odtáhnout za vlasy až k věži krále Rogera. Začni si balit. Do tejdne odjíždíme.“

KOŘENÍ

listopad 1799 – květen 1807

Cu manìa ‘un pinìa.

„Komu se nelení, tomu se zelení.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sicilští lvi: Sága rodu Floriů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.