Joshua Dalzelle v nakladatelství

Černá flotila

Válečná loď

Volání do zbraně

Protiúder

Expanze

Nové hranice

Železo a krev *

Torpédoborec *

* Připravujeme

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Copyright © 2016 Joshua Dalzelle

Translation © Jakub Mařík

Cover © Christian Kallias

ISBN 978-80-7594-394-1 ePub

ISBN 978-80-7594-395-8 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

PROLOG

Euforie následující po zprávě, že terranská flotila zlikvidovala fágskou hrozbu a vyhrála tak válku, netrvala dlouho. Oslavy ustoupily kocovině, kdy se podráždění vůdci jednotlivých enkláv Terranské konfederace dožadovali odpovědí. Tedy lépe řečeno chtěli obětního beránka. Někoho, na koho by mohli ukázat a sborově před svými voliči křičet: „To oni to způsobili! Viňte je, ne nás!“

Vše ještě zhoršovala ztráta vůdčích představitelů Konfederace. Centrální planeta Haven byla ve válce zničena, spolu s většinou vládních úřadů, značné části Senátu a stanice Jericho, orbitální pevnosti CENTCOMu. Zda byl na Havenu během útoku přítomný i zvolený vůdce Konfederace prezident Caleb McKellar, se potvrdit nepodařilo. Civilní vláda byla jako paralyzovaná, nikdo si nebyl jistý, jaký má být další krok, a většina zvolených zástupců se v nepřátelském politickém prostředí bála cokoliv navrhnout.

A jako by to nestačilo, CENTCOM na všechny dotazy reagoval mlčením. Flotilní admirál Marcum, náčelník štábu CENTCOMu a zástupce prezidenta, odmítl zveřejnit kompletní detaily, dokud nebude vyřešena otázka civilního vedení Konfederace. Díky tomu mohl tisk a méně zásadoví politici přijít s vlastním výkladem událostí. Mezi nejoblíbenější rané teorie patřila ta, že zbrklý kapitán hvězdné lodě Jackson Wolfe zpanikařil a zahájil v Pohraničí palbu na mimozemskou loď, což vyústilo ve válku.

Wolfovo údajné pochybení se málem uchytilo a stalo by se v kolektivním vědomí lidstva „pravdou“, kdyby nedošlo k masivnímu úniku informací z CENTCOMu. Protože dočasné velitelství stále zůstávalo v loděnicích na New Sieře, zařízení muselo být urychleně rozšířeno, aby se tam mohli usadit noví nájemníci, takže určení osoby zodpovědné za únik tak citlivých informací se ukázalo být téměř nemožné. Technici nedokázali ani zjistit, jak někdo dokázal nabourat zabezpečené servery a získat z nich tolik utajovaných dat, natož jak je odeslal z orbitální stanice.

Nakonec na tom však nezáleželo. Škoda byla napáchána a lidé měli konečně na koho soustředit svůj strach a vztek – na Asijskou unii, jednu z pěti hlavních enkláv, které tvořily Terranskou konfederaci. AU svou moc postavila na početné populaci a zjevně nebyla spokojená s devíti planetami, které ovládala. Jeden z uniklých dokumentů byl detailní zprávou od nejmenovaného zdroje uvnitř rozvědky, který AU obvinil z neautorizované kolonizace v Pohraničí, díky které nás Fágové našli. Vláda AU se zprávu pokusila zamést pod koberec, bylo však příliš pozdě. Netrvalo dlouho a Severní Amerika, Britannia a Nové evropské společenství, nejbližší hvězdný soused AU, začaly požadovat potrestání Asijské Unie. Ke sborovému obviňování se nepřipojil jen její dlouholetý spojenec Varšavská aliance. Prořídlý konfederační Senát by si nic nepřál víc, než vydat ostře formulovanou rezoluci odsuzující ilegální kolonizaci, ale bez Havenu a stanice Jericho měl jen málo možností, jak uplatnit svou autoritu.

Lidé se nejprve obrátili k Zemi, měli pocit, že rodiště lidstva, které zůstalo války ušetřeno a mělo kompletní vládu, je logickou volbou pro nový centrální svět. Země však nezapomněla na staletí přehlížení a ústrků ze strany ostatních konfederačních světů a rychle vydala edikt, podle kterého plavidla a uprchlíci z konfederačních světů nejsou ve Sluneční soustavě vítáni.

To byla poslední rána, která nenapravitelně potrhala tkaninu Konfederace. Asijská unie kvůli narůstajícímu nepřátelství vyhlásila samostatnost a odvolala své zbývající lodě. Varšavská aliance ji brzy následovala a spolu s ní přibližně šedesát procent Nového evropského společenství. Odštěpené frakce nemarnily čas, vytvořily blok a uzavřely svůj prostor všem konfederačním lodím, zašly dokonce tak daleko, že odmítly zajištění bezpečného průletu komunikačních dronů.

Stačily dva krátké roky a světy nové Východní hvězdné aliance zavedly přísné informační embargo. Oficiální diplomatické kanály byly stále otevřené, ale veřejná komunikace byla pečlivě monitorována a kontrolována. Mnoha zbývajícím konfederačním planetám to vyhovovalo, stále v nich doutnal hněv kvůli jednání AU, které podle nich vedlo k děsivému střetu s Fágy. Ostatní však byli pragmatičtější, protože si uvědomovali, že Fágové s velkou pravděpodobností nebudou našimi jedinými hvězdnými sousedy, a byli by raději, kdy při setkání s nimi lidstvo vystupovalo jednotně

Jejich podezření se potvrdilo dřív, než by se jim to líbilo.

KAPITOLA 1

Danilovi se na Hrobce, jak dlouhodobý skladovací prostor barvitě pokřtili údržbáři, nejvíc líbilo tamní ticho. Někomu by mohlo připadat znepokojivé, možná až tísnivé, ale jemu se tam vždy skvěle přemýšlelo. Ve slabě osvětleném podzemním prostoru dohlížel na přístroje, které svědomitě a bez odmlouvání vysávaly prach, aby se neusazoval na místních artefaktech.

V Hrobce, třicátém osmém podzemním patře nového konfederačního archivu, CENTCOM ukládal vybavení, které považoval za příliš citlivé nebo nebezpečné, aby se ho zbavil nebo ho nechal sešrotovat. Danilo nemohl z lékařských důvodů vstoupit do hvězdné flotily a mariňáci ho okamžitě odmítli, ale zápal pro vše vojenské v něm nikdy nevyhasl. Patro o rozloze tří akrů pro něj bylo obzvláště zajímavé, protože tu byly uloženy relikvie z nedávné Fágské války. Protože válka byla pro nezúčastněné opředená mnoha mýty, Danilo dychtivě vstřebával každou informaci, kterou našel. Když mu potvrdili bezpečnostní prověření a pověřili ho dohledem nad každotýdenním úklidem Hrobky, bylo to pro něj jako dar z nebes.

Zastavil se a položil dlaň na kus pokrouceného očazeného kovu, který byl ledabyle položený u jednoho podpůrného sloupu archivu. Byl to obřad, který prováděl pokaždé, když vystoupil z výtahu, přestože neměl ani tušení, čím kus rozervané slitiny býval. Věděl však, odkud pocházel.

„TCS Modrý kabát,“ přečetl zbožně přinýtovanou a stále čitelnou cedulku. „Velící důstojník kapitán Jackson Wolfe.“

„Pomozte… pomozte mi.“ Byl to jen šepot tak tichý, že si Danilo nebyl jistý, zda vůbec něco slyšel.

„Haló?“ zavolal hlasitě. „Tady dole nikdo být nesmí!“

„Pomozte…“ Hlas tentokrát zněl jasněji a dostatečně hlasitě, aby ho Danilo nemohl zavrhnout jako výplod své fantazie.

„Kdo je tam?“ zeptal se. „Ihned se identifikujte! Tohle je zabezpečené zařízení úrovně pět!“

„Pomozte!“

„Já nežertuji!“ Danilovi se do hlasu vplížil náznak strachu. „Simmonsi? Jestli jsi to ty, tak to je pěkně blbej vtip!“ Pomalu zamířil ke slabému světlu, které v dálce vycházelo z jedné skladovací police.

Šel ke světlu, zrychloval krok a opakoval si, že tady dole nemůže být nikdo, kdo by sem nepatřil. Musel si z něj utahovat jiný údržbář. Ta naděje se však vypařila hned, jak zahnul za roh.

U vnější stěny tam stála černá krychle, kterou minul snad stokrát, nikdy mu nestála za víc než zvědavý pohled. Teď byl na povrchu aktivovaný nějaký monitor, po kterém přebíhaly nerozluštitelné znaky.

„To ty jsi volala o pomoc?“ zeptal se Danilo a připadal si při tom jako pitomec.

„Kdo jsi?“ zeptal se hlas, který nepochybně vycházel z krychle.

„Jmenuji se Danilo Jovanovič,“ představil se Danilo, zatímco ke krychli opatrně přistupoval blíž. Než mohl ke svému jménu dodat něco dalšího, krychle promluvila znovu.

„Kde to jsem?“

„Obávám se, že to je tajné,“ odpověděl automaticky Danilo. „Co jsi zač? Nějaký druh počítače?“

„Já… nejsem si jistá,“ odpověděla Krychle. „Něco se pokazilo. Potřebuji –“ Hlas umlkl a displej zčernal.

„Co potřebuješ?“ zeptal se Danilo. Bez odpovědi. Několikrát Krychli obešel a strčil do ní rukou v rukavici, aby nakonec pokrčil rameny a otočil se k odchodu. Nahlásí incident nadřízenému. Spousta věcí dole byla navržena a postavena narychlo. Při zácviku ho dokonce upozorňovali, že i když tam podle nich není nic nebezpečného, mohlo by tu docházet k divným věcem.

„Asi nějaký starý porouchaný –“

„Potřebuji Wolfa.“ Hlas se vrátil a obrazovka se znovu rozsvítila. Danilo se zastavil uprostřed kroku. „Myslím… myslím, že Wolfe ví, co jsem.“ Displej opět zhasl a další reakci nevyvolalo ani několik šťouchnutí.

„Že by tím myslela kapitána Jacksona Wolfa?“ zamyslel se nahlas Danilo. „Myslím, že ten už je asi po smrti.“

„Starší kapitáne, je mi ctí –“

„Teď už jsem jen pan Wolfe,“ opravil Jackson muže, který ho měl provázet archivem. Bývalý kapitán byl hubený, možná až trochu příliš, a průměrně vysoký. „Prostě mi říkejte Jacksone.“

„Jistě, kap… pane Wolfe,“ zamumlal civilní administrátor. „Přál byste si prohlédnout horní patra archivu, pane? Máme tu rozsáhlou sbírku záběrů z Bitvy o Nuovo Patriu.“

„Ne… děkuji.“ Jackson se při vzpomínce na krvavou bitvu viditelně zachvěl. „Pokud vám to vyhovuje, jen bych chtěl vědět, co bylo tak důležité, že jsem kvůli tomu musel letět ze Země na New Sierru. To povolání bylo naprosto vágní.“

„Však víte, jaká flotilní rozvědka je, kapitáne,“ ozval se od schodů za Jacksonovými zády nový hlas. „Tajnosti kvůli tajnostem.“

„Admirál Pitt?!“ zeptal se překvapeně, ale s upřímnou radostí Jackson. Když se rychle otočil, bylo slyšet tiché zaskřípání jeho protetické nohy. „Myslel jsem, že vás dostali na Havenu.“

„Bylo to těsné,“ řekl Pitt. Admirál byl přesně takový, jak ho ukazovaly náborářské filmy CENTCOMu. Štíhlý, pečlivě upravený a šedin měl jen tolik, aby působil zkušeněji. Měl chraplavý hlas a neustále se mračil, Jackson si byl jistý, že se jeho výraz nemění ani při spaní. Admirál Pitt velel operacím flotily v době, kdy eskalovala Fágská válka, ale z Havenu daleko od bojů v Pohraničí.

„Byl jsem nad Havenem v kurýrní lodi, když se objevili Charlieové a začali bombardovat povrch,“ pokračoval. „Přišli jsme o hlavní energii, ale měli jsme dostatečné zrychlení, aby nás to odneslo daleko od toho chaosu. Fágové se s prověřením nebo pronásledováním neobtěžovali. Pár týdnu jsme pluli v lodi páchnoucí nemytými námořníky a odpadem, než o nás konečně zakopla hlídková loď. Zrovna jsme doráželi předposlední filtr CO_2, záložní reaktor selhával a dávky došly už před pár dny.“

„To je… neuvěřitelné.“ Jackson netušil, co jiného by na to mohl říct. Jedna z nejhorších nočních můr, která byla vlastní téměř všem lodníkům, bylo uvíznutí na lodi bez energie. Pomalé umírání na bezcílně plovoucí plechovce se považovalo za jeden z nejhorších způsobů, jak se dalo ve vesmíru zemřít. „A teď pracujete tady v archivu?“

„Ne všichni se k flotile obrátili zády, protože během války zažili pár drsnějších chvil, kapitáne,“ odsekl ostře Pitt. „Dohlížím na úpravy nového pohonného systému pro novější lodě. Když jsem slyšel, že vaše loď dorazila na orbitu, přiletěl jsem z loděnice raketoplánem.“ Po admirálově odpovědi se rozhostilo dlouhé nepříjemné ticho.

„Nuže!“ řekl administrátor a spráskl ruce. „Měl bych vás odvést dolů do Hrobky. Konec konců, kvůli tomu jste přišli.“

„Nový pohonný systém?“ zeptal se tiše Jackson, když prošli bezpečnostním stanovištěm do hlavní haly.

„Pochybuji, že by se vás podobné záležitosti nějak týkaly, kapitáne,“ odtušil klidně Pitt, ale skrytou zášť nešlo přeslechnout. Jackson se na něj podíval, ale jinak to nekomentoval. Bylo přirozené, že se jeho rozhodnutí odejít po válce z Hvězdné fotily setkalo s kritikou a neskrývanou nevraživostí. Vrátily se staré dobré narážky na Zemšťáka, v nejhorších případech doplněné o zrádce. Ale jemu na tom už nezáleželo a cestu starou pomalou kurýrní lodí ze Severní Ameriky na New Sierru podnikl jen kvůli neodbytné vědecké zvědavosti.

„Kdo byl první, s kým to promluvilo?“ zeptal se nakonec, když se zavřely dveře a kabina výtahu začala klesat.

„Hlavní technik Danilo Jovanovič,“ odpověděl administrátor svým nepříjemným, falešně nadšeným hlasem, který ladil s jeho stejně falešným úsměvem. „Mohu ho zavolat, pokud si to budete přát.“

„Nebyl by špatný nápad ho tu mít, abych si s ním mohl promluvit osobně,“ řekl Jackson. „Mám však jisté tušení, kdo si tam dole se mnou chce promluvit. Pokud se nepletu, asi ji budete chtít co nejrychleji zničit.“

„Mohl byste to trochu rozvinout, kapitáne?“ požádal ho Pitt.

„Pochybuji, že by se vás podobné záležitosti nějak týkaly, admirále,“ odvětil s kamennou tváří Jackson. Kýženého výsledku dosáhl, protože Pitt zaťal zuby a přimhouřil oči. „Nemělo by trvat dlouho, než rozhodnu, jak nebezpečnou se ta věc stala.“

„Stala?“ zeptal se administrátor, tentokrát s upřímnými obavami. Jackson i admirál ho ignorovali.

„Představuji vám Danila Jovanoviče,“ řekl administrátor a ukázal na muže stojícího vedle pokrouceného kusu kovu. „Danilo, toto je pan Jackson Wolfe, bývalý starší kapitán ze Sedmé flotily.“

„Zdravím, pane.“ Danilo uctivě kývl hlavou, ale nepřišel blíž a nenabídl ruku k potřesení.

„S vámi mluvila jako s prvním?“ zeptal se Jackson.

„Pokud vím, tak ano, pane,“ potvrdil Danilo.

„A vše, co řekla, bylo přesně zapsáno ve vaší zprávě?“ Jackson ukázal na výtisk oficiální zprávy o incidentu, kterou dostal.

„Ano, pane.“

„Dobře. Děkuji, pane Jovanoviči,“ řekl Jackson. „Už vás nebudu déle zdržovat.“

„Pane, mohl byste mi prosím povědět, co je tohle?“ zeptal se Danilo. Jackson, který se chystal vydat hlouběji do Hrobky, se podíval na očazený pokroucený kus kovu za technikem. Ve tváři měl nechápavý výraz, dokud si nevšiml plakety, na kterou technik ukazoval. Přišel blíž, aby si trosku lépe prohlédl.

„To je, pane Jovanoviči, zbytek hlavního naloďovacího poklopu z levoboku TCS Modrý kabát,“ pověděl mu Jackson. „Vím, že je z levoboku, protože i když jsem té lodi velel osm let, vstup na pravoboku jsem nikdy nenechal opatřit plaketou. Je nějaký důvod, proč vás zrovna tenhle artefakt tak zajímá?“

„Já jen… spousta lidí si myslí, že příběhy o vás, Modrém kabátu a Áreovi jsou jen legendy,“ vysvětloval Danilo. „Většina lidí, se kterými jsem se setkal, nevěří, že jste stále naživu, a někteří si myslí, že jste nikdy neexistoval.“

„Kdo ví, pane Jovanoviči,“ uchechtl se Jackson. „Možná mají pravdu víc, než by se vám zdálo. A pokud mě teď, pánové, omluvíte.“ Otočil se a rychlým krokem se vzdálil od Jovanoviče, Pitta a administrátora, na jehož jméno se záměrně nezeptal. Netrvalo dlouho, než mezi poškozenými a zapomenutými relikty Fágské války našel to, co hledal. Byla to jediná věc, která vypadala stejně nově jako v den, kdy ji vzal na palubu Área, poslední hvězdné lodě, které před odchodem z Hvězdné flotily velel. Při vzpomínce na loď, kterou musel opustit a nechat ji zmrzačenou plout nezmapovanou oblastí vesmíru, ho bodlo u srdce. Áres byl příliš poškozený, aby zvládl warpový skok, a Jackson měl jen omezený čas na evakuaci posádky na plavidlo, které je odvezlo domů. Dodnes ho trápilo, že ochromená loď jen bezcílně pluje prázdnotou. Na zničení však nezbyl čas a záchranná operace nepřipadala v úvahu.

„Tak kdo z tebe mluví tentokrát?“ zeptal se Jackson, když přišel ke Krychli. „Setsi?“

„Nevím, kdo by to měl být,“ odpověděla okamžitě Krychle.

„Během Fágské války to byl prostředník mezi námi a Vruahny.“ Jacksona okamžitá odpověď překvapila. Přišel blíž a prohlížel si displej, hledal něco, co by dokázal rozluštit. „Pokud nejsi Setsi, tak kdo jsi? Předpokládám, že zase používáš Krychli jako komunikační vysílač, ale proč se s lidstvem nespojíš přímo? Proč to zbytečně komplikuješ?“

Vruahnové byla prastará a technologicky velmi vyspělá rasa, která se během války neochotně stala spojencem lidí. S lidmi i Fágy se zapletli dřív, než se situace vymkla kontrole, a Konfederaci kontaktovali až pod tlakem okolností. Poskytli lidstvu technologickou podporu a letku lehkých útočných lodí, aby ukončili hrozbu Fágů, ale po válce dali jasně najevo, že o další kontakty s lidstvem nemají zájem.

„Kapitán Jackson Wolfe,“ řekla Krychle a slova doprovázel zvuk, který zněl jako úlevné oddechnutí. Jacksona to silně znepokojilo. „Přišel jste, jak jsem žádala.“

„Kdo jsi?“ zeptal se Jackson, tentokrát mnohem rázněji.

„Já… nevím,“ odpověděla Krychle. „Mé myšlenky jsou nesoustředěné… mé vzpomínky nejsou mé.“

„Vezměme to postupně, protože když dojde na vztahy našich ras, nedorozumění si nemůžeme dovolit,“ řekl Jackson. „Jsi vruahnský operátor, který používá tenhle přístroj jako komunikační kanál, přes který se snaží se mnou spojit?“

„Ne,“ zamítla to Krychle. „Já jsem… já. Plně nechápu, na co se mě ptáte, ale váš předpoklad, že sloužím jako komunikační relé, je nesprávný. Mé myšlenky jsou mé vlastní a vyjadřuji je tak, jak považuji za nutné.“

Jackson chvíli jen stál a zpracovával různé scénáře, které tajemná odpověď naznačovala. Když je postupně vyřadil a došlo mu, s čím má tu čest, zamrazilo ho v zádech.

„A do prdele,“ zašeptal, než ustoupil o pár kroků, aby si srovnal myšlenky. Věděl, že nejchytřejší by bylo vrátit se k výtahu, informovat o svém podezření admirála Pitta a vrátit se na Zemi dřív, než se do toho namočí ještě víc. Vždyť od všeho odešel, sakra! Svoje si odsloužil. Už to nebyla jeho zodpovědnost, museli tu být lepší a chytřejší lidé, kteří se o to postarají.

Přesně to by měl udělat. Vrátit se stejnou cestou, kterou přišel, podal stručné věcné hlášení a neústupně požadovat odvoz domů. Snadné.

Jackson se přesto rezignovaně vrátil ke Krychli a zeptal se: „Tak jak ti mám říkat?“

KAPITOLA 2

O ČTYŘI ROKY POZDĚJI…

„Udržujte kurz,“ řekla klidným hlasem starší kapitán Celesta Wrightová. „Připravte se vstoupit na orbitu. Na zbytek formace počkáme tam.“

„Připravuji vstup na orbitu, rozkaz,“ potvrdil kormidelník. „Motory přechází na nulový tah.“

Celesta se u slova „tah“ usmála, protože když došlo na popis pohonů hvězdných lodí, ten termín už nebyl nejpřesnější. Fágská válka si na lidstvu vybrala krutou daň, ale měla i pozitivní následek, protože lidstvo vytrhla z dvě stě let trvající stagnace. Inovace přicházely rychle a její loď Ikarus, torpédoborec třídy Starwolf, patřila mezi první, které vybavili novou generací mezihvězdného pohonu – prostor ohýbajícím nereaktivním pohonným systémem (NPS) podobným tomu, který proti nim používali Fágové.

Nové systémy byly stále v plenkách, ale Ikarus již prokázal, že poskytují značnou výhodu, když se během cvičení dokázal postavit i třem lodím. Vědci uměli modifikovat gravitaci celá staletí, byl to jeden ze základních principů, na kterých pracovaly warpové motory, a na každé lodi kvůli posádce vládla umělá gravitace. Před válkou jen chyběla motivace posunout se od osvědčených a spolehlivých reaktivních pohonů.

Novým pohonem zatím byly vybaveny jen čtyři lodě, protože jen nejnovější třídy válečných lodí měly fúzní elektrárny nové generace, které dokázaly energeticky náročný pohon podporovat. Protože systémy byly stále nové a řádně nevyzkoušené, Ikarus si v pylonech ponechal dva původní MPM – magnetoplazmové motory. Což bylo jen dobře, protože nový pohon, přestože šlo o technologický zázrak, se ukázal být příšerně nespolehlivým. Nové motory neustále přetěžovaly multiplexní energetický rozvod (MUX), spalovaly energetické uzly nebo bez varování nevysvětlitelně selhávaly. Někdy naskočily hned po zresetování, ale častěji opravářským týmům trvalo celé hodiny, než je znovu zprovoznily.

Bylo to tak zlé, že Celesta nařídila, aby pohon zůstával během letu vypnutý, a CENTCOMu vzkázala, že ho zapne jen tehdy, když dostane rozkaz. Doufala, že její status válečné hrdinky velení flotily přesvědčí, že pohon stále není připravený k instalaci na aktivní hvězdnou loď.

Mýlila se. V neurčitých termínech jí nejenže bylo nařízeno, aby se Ikarus vrátil do aktivní služby, ale aby kvůli sběru dat používala NPS co nejčastěji. A jako by to nestačilo, byla pověřena doprovodem diplomatického konvoje, čímž přišla o technickou a logistickou podporu v případě, že se něco pokazí pořádně.

„Čas na orbitu?“ zeptala se Celesta, když elegantně vstala ze svého sedadla uprostřed můstku, aby si protáhla nohy a zkontrolovala své podřízené.

„Dvě hodiny a šestnáct minut, madam,“ odpověděl kormidelník. „Mohli bychom ji dosáhnout za hodinu, ale zdržují nás zpětné zážehy pomalejších lodí.“

„Nikam nespěcháme, pane Ellsworthe,“ usmála se znovu Celesta. „Klidné přiblížení se k naší misi hodí víc, nemyslíte?“

„Ano, madam,“ odpověděl specialista první třídy Richard Ellsworth. Kormidelník moc přesvědčivě nezněl. Celesta si podobného přístupu všimla už u několika členů posádky, kteří se vítězně vrátili z bitvy, kde čelili doslova tisícům nepřátel, jen aby teď prováděli zkušební lety s novým nereaktivním pohonem. Byla to přehnaná hrdost, která hraničila s arogancí. Bude si muset promluvit s výkonným důstojníkem, aby se postaral, že se to nevymkne z rukou, ale trocha zdravé pýchy a soutěživosti nebyla nutně na škodu.

„Vlajková loď žádá, abychom zpomalili, kapitáne,“ informoval ji komunikační důstojník. „Velvyslancova loď začala zpomalovací manévr předčasně.“

„No dobře,“ řekla Celesta. „Operační! Vypočítejte optimální míru zpomalení s ohledem na pozici Amsterdamu a Johna Ardena. Pošlete ho kormidelníkovi, ať tenhle zmatek alespoň připomíná vojenskou formaci. Tímhle na naše nové přátele dobrý první dojem neuděláme.“

„Rozkaz, madam.“

Velvyslanec zastupující Terranskou konfederaci, nebo co z ní zbylo, trval na tom, že poletí na palubě vlastní lodě John Arden. Stárnoucí křižník byl pojmenovaný po proslulém, nebo nechvalně proslulém, pokud jste se zeptali druhé strany, novoamerickém diplomatovi, který sám vyjednal dohodu mezi Novou Amerikou a Britannii ohledně sporné planety, o kterou enklávy vedly spor nějakých sto padesát let. Novoameričané ho velebili jako hrdinu, zatímco v Britannii se tradovalo, že jejich zástupce nadrogoval, aby jim snáz vnutil nevýhodnou dohodu. Obě mocné enklávy o vliv na planetě, po Ardenově dceři pojmenovaná Aleeciana, soupeřily dodnes.

Jmenovec Johna Ardena měl nejlepší léta dávno za sebou a dělal problémy celé flotile. Admirál Marcum dal jasně najevo, že tenhle vrak pod jeho vlajkou nepoletí, a rozhodl se cestovat na palubě Amsterdamu, bitevní lodě třídy Dreadnought. Následně pak informoval Devátou eskadru Sedmé flotily, že by si přál, aby se k doprovodu připojil i jeden z jejich torpédoborců třídy Starwolf, jmenovitě Ikarus.

Celesta se ošálit nenechala. Náčelník štábu nechal starou diplomatickou loď doprovázet třemi nejsilnějšími loděmi flotily a Celesta předpokládala, že moc dobře chápe, jaký dojem to budí. Jako by na oběd k sousedům zašel po zuby vyzbrojený. Buď mu na tom nezáleželo, nebo chtěl na schůzce záměrně demonstrovat sílu flotily.

„Jak podle vás ti noví mimozemšťané vypadají, kapitáne?“ zeptal se tiše její výkonný důstojník komandér Barrett. Od odletu z loděnic New Sierra se jí ptal už počtvrté.

„Jak jsem již řekla, komandére, nemám dostatečně vysoké oprávnění, aby mi to řekli,“ odtušila.

„Jistě, madam. Ale na základě informací, co vám dali, jste si nějakou představu udělat musela.“

„Komandére, už brzy se to dozvíme všichni,“ ukončila hovor Celesta. „A pokud by vám to nevadilo, připravte Ikarus na vstup na orbitu a pokuste se svou zvědavost ovládnout, dokud náš konvoj nezaparkuje nad planetou.“

„Ano, madam,“ řekl Barrett a odešel k operační stanici. Celesta potlačila úsměv nad tím, jak moc se její výkonný důstojník na blížící se setkání těší.

Planeta, ke které přiletěli, zatím neměla žádné oficiální jméno nebo označení. Politické spory roztrhly Konfederaci vedví a většina vládních úřadů byla ochromená, ale Úřad planetárního výzkumu, který spadal pod Výzkumné a inženýrské oddělení Hvězdné flotily, vesele dál pracoval svým obvyklým šnečím tempem.

Planeta, na jejíž orbitu Ikarus vstupoval, byla objevena automatickou průzkumnou sondou krátce před prvním střetem mezi fágskou Alfou a terranským torpédoborcem TCS Modrý kabát. Sonda zodpovědně plnila svou funkci a zkoumala planetu, většinu Fágské války strávila pozorováním počasí a vysíláním malých pozemních vozítek, která katalogizovala různou flóru a faunu. Když se válka chýlila ke konci, sonda konečně flotile poslala předběžnou zprávu, podle které byla planeta na dvaaosmdesát procent připravená na osídlení lidmi.

Jakmile se flotila přestala soustředit pouze na válku, Výzkumné a inženýrské oddělení vyslalo k planetě křižník, který měl zprávu sondy potvrdit. Odhad sondy, že je planeta vhodná ke kolonizaci, se ukázal být správný. Na obloze nad planetou však křižník nalezl i něco dalšího, nebo spíš někoho, kdo na ně čekal od chvíle, kdy na vlastní průzkumné misi narazil na cizí sondu.

Objev další mimozemské rasy nebyl pro válkou vyčerpanou Hvězdnou flotilu, jejíž dosavadní zkušenosti s mimozemšťany se omezovaly na manipulaci a pokusy nás vyhladit, nijak vítanou zprávou. Po několika napjatých měsících na orbitě, kdy se průzkumníci a jejich mimozemské protějšky snažili vymyslet způsob, jak by spolu mohli navzájem komunikovat, se zdálo, že nově objevení cizinci jsou upřímně rádi, že se s námi setkali. Když se časem podařilo komunikační metody vylepšit, vědci obou druhů se stáhli do pozadí a uvolnili místo politikům a diplomatům.

Zdálo se, že s nimi noví „přátelé“ jednají narovinu, ale většina veteránů z Fágské války, Celestu Wrightovou nevyjímaje, zastávala názor, že po tom všem, čím si lidstvo nedávno prošlo, měla být posádka křižníku za svévolné navázání kontaktu s neznámými mimozemšťany postavena před vojenský soud. Ale džin už byl z láhve venku a nebylo cesty zpět.

Kapitán Wrightová, která převzala velení Deváté eskadry poté, co její mentor starší kapitán Jackson Wolfe odešel do penze a pak zmizel z radaru, byla pověřena doprovodem nejnovější diplomatické mise k planetě sloužící jako neutrální půda. Zkoušela se z toho vykroutit a znovu proklínala Wolfa, že odešel do předčasného důchodu a přehodil na ni povinnosti, které souvisely s velením eskadry tří válečných lodí. Mezi ty povinnosti patřilo i lobování u flotily, aby urychlila stavbu dvou náhradních lodí, což bylo prakticky nemožné, když trčela daleko od terranského prostoru.

„Nový kontakt, kapitáne,“ přerušil Celestiny myšlenky operační důstojník. „Objevil se velmi hluboko uvnitř systému a míří ke stejné planetě jako my.“

„To načasování je příliš dobré, aby šlo o náhodu,“ řekla Celesta. „Pokračujte v kompletním aktivním skenování a ujistěte se, že naše telemetrie odchází do Linky. Dejte mi vědět hned, jak budete mít pozitivní identifikaci.“

„Rozkaz, madam.“

„Myslíte, že na nás čekali, madam?“ zeptal se tiše komandér Barrett. „Pokud vyčkávali v temném vesmíru, aby si ověřili, kdo se objeví, nevrhá to moc dobré světlo na jejich důvěru v náš nový projekt.“

„Pravděpodobně jsou jen opatrní, komandére,“ odpověděla Celesta. „Nedělá mi starosti, že by jim vadil náš torpédoborec, který se stará o bezpečnou cestu velvyslancovy lodě, ale to, jakou zprávu jim může vysílat přítomnost Amsterdamu. Ten je na první pohled bitevní lodí.“

„Myslím, že všichni dostaneme pár odpovědí, až zjistíme, v čem se ukážou, kapitáne,“ řekl Barrett. „Nebo… co nám dovolí vidět. Vypadá to, že u technologií zase taháme za kratší konec provazu.“

Celesta neodpověděla, nechtěla se pouštět do hovoru, který by se pravděpodobně jen zvrhnul ve stěžování, když se blížila nejcitlivější část jejich mise. V terranském konvoji bylo celkem pět plavidel – dvě válečné lodě, velvyslancův vlajkový křižník a dvě zásobovací fregaty. Své obavy ohledně zařazení Amsterdamu, bitevní lodě třídy Dreadnought, dala najevo, ale flotilní admirál Marcum byl v tomto bodu neoblomný a starší kapitán se o podobných věcech s náčelníkem štábu CENTCOMu hádat nemohl.

„Aktualizované informace o… cizí… formaci, madam,“ pověděl jí operační důstojník, který chtěl zjevně namísto cizí říct nepřátelské. Byla to pochopitelná chyba, ale také jí to připomnělo, že ne každý je nadšený ze setkání s dalšími mimozemšťany, když se ještě vzpamatovávali z krvavého střetu s těmi předchozími.

„Celkem sedm plavidel, dvě různé třídy,“ pokračoval operační důstojník. „Dvě větší lodě letí v čele a z příďových sekcí zachytávám slabé úniky radiace, což naznačuje přítomnost zbraní.“

„Dokážete z údajů odhadnout, jestli jsou nabité?“ zeptala se znepokojeně Celesta. Na své obrazovce viděla, že vedoucí plavidla se svou velikostí vyrovnají Ikarovi, a znovu to v ní probudilo obavy, že obrovský Amsterdam bude působit mnohem provokativněji, než admirál Marcum původně zamýšlel.

„Na takový odhad nemám dost dat, madam,“ omluvil se operační důstojník.

„Vysílání z formace na domluvené frekvenci, madam,“ hlásil komunikační důstojník. „Vysílá na otevřeném kanále. Mám to pustit do reproduktorů, nebo na váš terminál?“

„Do reproduktorů, podporučíku,“ rozhodla po krátkém zamyšlení Celesta. Nebyl důvod mít před posádkou zbytečná tajemství. V komunikačním oddělení už zprávu slyšelo dost lidí, aby se nevyhnutelně rozšířila i bez jejího svolení.

„Vítejte, naši nejváženější hosté,“ promluvil z reproduktorů klidný, zjevně umělý hlas. „Jsme potěšeni, že jsme se znovu setkali, abychom ku prospěchu nás všech mohli formalizovat vztahy mezi našimi velkými národy. Naše delegace nyní vyráží k domluvenému místu setkání na povrchu.“

„Stručné a k věci,“ zhodnotila to Celesta, když bylo jasné, že další zpráva už nepřijde. „Komunikační! Pošlete instrukce zbytku flotily, že budeme pokračovat podle původního plánu výsadku. Navigátore, koordinujte akci s Amsterdamem a ujistěte se, že jim nebudeme stát v cestě, až –“

„Nová zpráva od Johna Ardena,“ přerušil ji komunikační důstojník. „Je označena jako urgentní, madam. Chtějí, abychom jim uhnuli a umožnili jim vstoupit na orbitu jako první. Velvyslanec nechce, aby na ni Ikarus a Amsterdam vstoupili dřív, než bude k povrchu vyslán pozemní transportér.“

„Zajímavé,“ řekla s povytaženým obočím Celesta, mluvila klidně a odměřeně. „Udali i nějaký důvod, proč se chtějí odchýlit od zavedených protokolů, tedy kromě rozmaru jejich VIP?“

„Ne, madam.“

„No dobře. Navigátore! Okamžitě potřebuji úpravu letové trasy a brzdný manévr, který nás dostane z kurzu tak, aby měl Amsterdam dost místa ke zpomalení a John Arden mohl vstoupit na orbitu.“

„Rozkaz, madam,“ potvrdil navigátor. „Posílám nový kurz kormidelníkovi.“

„Tolik k plánu držet se plánu,“ zamumlal Barrett, když na své stanici provedl několik kontrol, aby se ujistil, že s novým kurzem nebudou problémy.

Následující dva týdny proběhly v poklidu. V otupujícím poklidu, musela si upřímně přiznat Celesta. Když konečně dorazili k planetě a zaujali pozici na orbitě ve výšce třicet sedm tisíc kilometrů, vysoko nad a lehce za ostatními plavidly terranského konvoje, bylo jim jasně řečeno, že setkání s mimozemšťany se zúčastní jen malá delegace z Johna Ardena. To pro mnoho důstojníků znamenalo hořké zklamání, protože se mylně domnívali, že se v rámci obměňování personálu budou moct rozhlédnout na povrchu a možná se stát i jedněmi z prvních lidí, kteří spatří novou mimozemskou rasu.

Místo toho posádka Ikara držela hlídku nad Amsterdamem, Johnem Ardenem a dvěma zásobovacími fregatami, zatímco mimozemské lodě zaujaly podobnou formaci na opačné straně planety. Celesta byla vděčná, že se NPS rozhodl spolupracovat a torpédoborec mohl díky nereaktivnímu pohonu snadno udržet tempo s ostatními loděmi, aniž by je v tak velké výšce přeletěl.

„Jak probíhá hlídka, podporučíku Accari?“ zeptala se Celesta, když třicet minut po začátku první hlídky vešla na můstek.

„V tichosti a poklidu, kapitáne,“ odpověděl Accari. „Několik standardních zpráv z Amsterdamu, které jsem přesměroval do vaší schránky, ale nic s prioritním označením. Slyšel jsem, že vás chtějí pozvat na oběd, protože admirála už obíhání planety unavuje.“

„Pane Accari,“ začala vážně Celesta. „Nyní jste důstojník a gentleman. Je pod vaši úroveň naznačovat cokoliv jiného, než že má admirál kompletní kontrolu nad situací. Mladý důstojník s vyhlídkou na zářnou kariéru by také měl být opatrnější a neprozrazovat, kolik zákulisních informací získal od poblázněné mladé ženy, která je náhodou admirálovou pobočnicí.“

„Ano, madam. Omlouvám se, madam.“ Accari už Celestin specifický smysl pro humor znal a nezněl ani trochu kajícně. Podporučík Idris Accari, dříve specialista druhé třídy Accari, na Áreovi sloužil jako navigátor první hlídky. Kapitán Wolfe brzy poznal, jak bystrý mladík je, a jednou z posledních věcí, kterou před oficiálním odchodem z flotily udělal, bylo lobování za Accariho povýšení, pokud úspěšně absolvuje Důstojnický kandidátský kurz a následně i důstojnickou školu. Accari je absolvoval hladce a byl jedním z pár kandidátů ve své třídě, který se povýšení skutečně dočkal. Těm, kteří ho nedostali, nabídli návrat do flotily nebo absolvování Akademie. A protože na Akademii se obvykle muselo studovat pět let, většina se jich raději vrátila pod své původní velitele.

Celesta Wrightová byla na Áreovi Accariho nadřízená a postarala se, aby byla informována o jeho pokroku během výcviku. Administrátor jen stačil zanést změnu hodnosti do Accariho záznamů, než podala žádost, aby ho přiřadili na Ikara. Po výcviku pod ní sloužil jako operační důstojník první hlídky a ukázalo se, že je stejně nadaný operační jako navigátor, protože instinktivně věděl, jaké informace je třeba předat kapitánovi a co je třeba přesměrovat nebo odsunout stranou. Celesta si přála, aby měla nějaký kontakt na Jacksona Wolfa, i kdyby jen kvůli tomu, aby ho informovala o skvělých výkonech jeho chráněnce, ale Wolfe se úplně vypařil.

„Ale když už tu probíráme, co se k vám mohlo donést přes vaše zákulisní zdroje, podporučíku, neobjevilo se něco, co by mne mohlo zaujímat?“ zeptala se, když se posadila do kapitánského křesla.

„Vyjednávání se nevyvíjí dobře,“ odpověděl vážně Accari. „Ta nová rasa, říkají si Ušinové, je buď mistrem kličkování a něco skrývá, nebo komunikační metoda není ani zdaleka tak bezchybná, jak lidi z V&I tvrdí. Je tu pár věcí, které by s vámi chtěl admirál probrat osobně.“

„Chápu,“ odvětila neutrálním tónem Celesta. „Děkuji vám za vaši důvěru, podporučíku, ale bylo by ode mne nedbalé, kdybych vám na oplátku nenabídla varování.“

„Madam?“

„Přestože jsme na můstku flotilního torpédoborce, informace, které jste mi právě sdělil, jsou dost citlivé,“ pokračovala Celesta. „Propříště má pracovna je vždy otevřená. Mějte na paměti, že všude kolem jsou zvědavé uši a ne vždy patří přátelům.“

„Ano, madam.“ Accari kritiku přijal jako profesionál, bez výmluv a omlouvání. Celesta to považovala za osvěžující přístup a doufala, že ho v roli mentora dokáže provést kolem pastí, do kterých mnoho důstojníků spadlo a zbrzdilo tak svou kariéru. Podporučík Accari víc a víc připomínal surový diamant, ze kterého možná jednoho dne vybrousí kapitána hvězdné lodě. Byla by škoda, kdyby takový potenciál přišel nazmar, protože svému kapitánovi předával neoficiální informace a slyšeli to špatní lidé.

Celesta se na můstku teprve zabydlovala, když se z komunikační stanice za ní ozvalo pronikavé varovné staccato. Tohle upozornění znamenalo, že se v blízkosti objevil komunikační dron a vysílá na otevřeném kanálu pro všechny terranské lodě v dosahu. Mohlo jít o cokoliv od varování před nepřítelem v oblasti po rozkaz ke stažení. Potlačila nutkání vstát a zkontrolovat zprávu osobně a nechala dešifrování dat z dronu na své komunikační důstojnici.

„Kapitáne, potvrzená pohotovostní zpráva z CENTCOMu,“ zavolala na ni komunikační důstojnice z první hlídky. „Jen pro vás, madam. Kam vám ji mám přeposlat?“

„Přijmu ji ve své pracovně, poručíku Mollová.“ Celesta navzdory narůstající nervozitě klidně vstala. „Pane Accari, než dorazí komandér Barrett, můstek je váš.“

„Přebírám můstek, rozkaz,“ potvrdil Accari.

Celestě trvalo necelou minutu, než z můstku přešla do své pracovny, zamknula dveře a zadala do počítače své údaje, aby jí zpřístupnil tajné servery. Když přečetla titulek nové zprávy, užasle zavrtěla hlavou, nejistá, co to bude znamenat pro její současnou misi a celou Hvězdnou flotilu. Po zhlédnutí přiloženého videa šokovaně vytřeštila oči.

„Ať se komandér Barrett hlásí v mé pracovně,“ řekla konverzačním tónem. Počítač dvakrát pípl na potvrzení, že slyší a rozumí. Barrett musel být poblíž, protože už o pár sekund později se ozvalo jediné rázné bouchnutí na dveře. Celesta vstala, odemkla a pustila výkonného důstojníka dovnitř, a než se znovu posadila, ukázala na sedadlo před stolem.

„O tomhle musíte vědět.“ Celesta otočila monitor a bez vysvětlování znovu přehrála video.

„Tady je flotilní admirál Pitt, mluvím jménem náčelníka štábu CENTCOMu Marcuma, který se momentálně účastní utajené operace.

Nejsem politik a nemohu tvrdit, že bych to uměl se slovy, a proto půjdu rovnou k věci a informuji vás o událostech na New Sieře. Terranská konfederace byla rozpuštěna a nemá již žádnou pravomoc nad světy mimo Východní hvězdnou alianci. Rozhodnutí o permanentním rozpuštění Konfederace bylo učiněno poté, co se ukázalo, že v nepřítomnosti zvoleného prezidenta Caleba McKellara nelze v okleštěném Senátu dosáhnout žádné dohody.

Nebudu vás unavovat detaily, protože upřímně řečeno žádné nejsou. V následujících měsících na New Sierru dorazí delegace z jednotlivých enkláv, aby se dohodly, co bude dál. Právě teď je za vládu nad svými světy zodpovědná příslušná enkláva, ale všechna flotilní plavidla nadále podléhají přímo CENTCOMu a budou ignorovat veškeré rozkazy místních úřadu, ať už budou jakékoliv. Očekávám, že se vše vyřeší rychle, a nebudu tolerovat žádné přestřelky mezi mými loděmi, až si budou chtít planetární úřady vyřizovat staré účty. Mám k dispozici nejmodernější válečné lodě a nebudu váhat je použít, pokud se doslechnu o neschválených aktivitách svých podřízených.

Prozatím se dál řiďte rozkazy svých nadřízených, pokračujte v operacích, a pokud jste nábožensky založení… modlete se, aby jednání delegací na New Sieře proběhlo rychle. Nemělo by být nutné to připomínat, ale raději to udělám – tato zpráva má nejvyšší úroveň utajení. Pitt konec.“

„Co se to do prdele děje?“ vyhrkl Barrett. „Věděl jsem, že tam po válce a ztrátě Havenu vládne menší chaos, ale rozpuštění Konfederace? To je šílenství!“

„Uklidněte se, komandére,“ řekla Celesta. „Musíte číst mezi řádky. K tomuhle se schylovalo od chvíle, co se odtrhly Asijská unie a Varšavská aliance a uzavřely své hranice, i když musím přiznat, že mě trochu překvapilo, jak brzy to oznámili. Prohlášení měla doprovázet dohoda enkláv o restrukturalizaci. Někdo v CENTCOMu musel narazit na něco, co neměl, a přinutil tím admirála Pitta vydat tenhle tajný rozkaz.“

„Jak to můžete vědět, madam?“ zeptal se Barrett, ale jeho oči se rychle rozšířily pochopením. „To je jedno… pověděl vám to agent Pike, že ano?“

„Agent Pike z Informační sekce CENTCOMu mi žádnou zprávu s utajenými interními informacemi z politického zákulisí neposlal, komandére,“ popřela rázně Celesta. „Avšak pan Aston Lynch, starší poradce váženého Augusta Wellingtona, se mi o tom zmínil na recepci, než jsme odletěli sem.“

„Vždyť jsou jedna a ta samá osoba.“ Barrett obrátil oči v sloup.

Celesta pokrčila rameny. „On tvrdí něco jiného. Nepředstírám, že tomu rozumím, ale neoblomně trvá na tom, že není Aston Lynch, když je Pike.“

Pike, jediné jméno, které kdy udal, pracoval pro tajnou službu CENTCOM – Informační sekce (CIS). Nebyl jen obyčejný operativec, ale plnoprávný agent, který hodně pomohl Jacksonu Wolfovi, když ho během Fágské války informoval o vnitřních rozepřích na centrální planetě Konfederace. Jedním z jeho převleků byl Aston Lynch, poradce významného senátora Augusta Wellingtona, který zastával post předsedy Operačního výboru flotily. Ředitel CIS ho do Wellingtonova štábu nasadil, aby vyhrabal nějakou špínu a získal páky na senátora, ale Wellington nebyl žádný hlupák a nějak poznal, co je Pike zač. Ale místo aby protestoval nebo udělal nějakou scénu, zařídil, aby k němu byl Pike přidělen natrvalo.

Celesta nikdy nezjistila detaily, jak k tomu došlo, ale odhadovala, že Wellington vyhrožoval odhalením, že ředitel infiltruje štáby zvolených vládních úředníků, a vyměnil své mlčení za Pikea. Kluzký agent se od té doby staral, aby se v Konfederaci nic nešustlo bez toho, aby o tom Wellington nevěděl.

„To stále nedává žádný –“ Barretta přerušilo zapípání počítače, následované hlasem komunikační důstojnice z první hlídky.

„Kapitáne, prioritní hovor na kanálu Dvě-Alfa z Amsterdamu.“

„Přepojte ho, poručíku.“

„Provedu, madam.“

Celesta monitor otočila zpátky k sobě a přitiskla prst na rty na znamení, že má Barrett mlčet, než hovor přijala klepnutím na blikající ikonu na obrazovce.

„Máme tu problém, kapitáne,“ oznámil jí Marcum.

„Ano, admirále,“ přikývla. „Právě jsem to video viděla a –“

„Sklapněte a poslouchejte, kapitáne!“ vyštěkl na ni Marcum, až sebou Celesta trhla. Barrett vyvalil oči, ale ovládl se a nevydal jediný zvuk. „Tohle nijak nesouvisí s tou pitomou show, kterou politici rozehráli na New Sieře. V Pohraničí se něco stalo. Něco bylo… detekováno… v systému Si’an.“

Celestě při tom jméně ztuhla krev v žilách a okamžitě na Marcumovo hulvátství zapomněla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nové hranice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.