Fína a Zef:
Příběh surikat

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.alabtros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivona Březinová

Fína a Zef: Příběh surikat – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Zuzaně, věrné strážkyni mých vět.

Bez ní by moje knihy nebyly tím, čím jsou.

Hádky při hraní

„Máš babu!“

„Ty máš babu!“ vřískla Ála a hodila po Mimi hrst písku.

„A já mám žížalu!“ vytahoval se Pit.

„Ukaž!“

„Nedám!“

Ála a Mimi začaly Pita pronásledovat. Pit však hodil žížalu Nikovi.

„Chytej!“

Nik ji nechytil.

„Těsně vedle!“ posmívala se Nikovi Ála.

„Máš místo pracek cedníky!“ přisadila si Mimi.

„Nemám!“

„Máš!“

Vypukla rvačka.

„Nechte toho,“ napomenula je Zuza. „Co když ještě někdo přijde? Zatím není konec otevírací doby.“

„Tak ať!“ pohodila hlavou Mimi.

Zuza se napřímila a pozorně se rozhlížela. Pit dokonce vylezl na zídku. Stál na zadních a opíral se ocáskem o zem.

„Někoho vidím!“ vypískla Zuza a ukázala na cestu vedoucí od velké cedule s nápisem ZOO.

„Já taky. Je jich celá tlupa,“ poznamenal Nik a oprašoval si srst.

„Hodíme jim švába?“ napadlo Álu.

„Ne, pištěli by. Jako minule.“

„No právě,“ culila se Ála. „Bude legrace.“

„Pozor!“ varoval Pit. „Táta jde! A máma taky.“

„Odteď jsme hodní,“ rozhodla hbitě Zuza. „Nebo máma nebude večer vyprávět.“

„Chci, aby vyprávěla,“ přála si Mimi.

„Já taky!“

„I já!“

„Budeme hodní.“

„Už jsme. A polož tu žížalu.“

Máma Fína vypráví, jak to kdysi bylo…

Horko na poušti

Ten den bylo velké vedro. Slunce žhnulo. Vzduch se úplně tetelil. Horké ovzduší v Africe tohle umí. Naše rodina tenkrát žila na Kalahari. Kalahari je poušť. Samý písek a kameny. Sem tam trs trávy nebo keř. A sucho. Hrozné sucho.

Už dlouho nespadla ani kapička. Zem měla žízeň. Polehávali jsme zrovna ve stínu trnitého akátu. Někteří si hráli na písku opodál. Stavěli si tunely. Taky ráda stavím tunely. Vlastně my všichni.

Poplach

Vtom na modrém nebi zakroužil pták. Dravec. Asi orel. Možná sup. Nebo orlosup.

„Harr! Harr!“ ozvala se stráž.

Všichni jsme se honem běželi schovat. S dravci není radno si zahrávat. Naše skrýš naštěstí nebyla daleko. Mému kamarádovi se ale nechtělo. S úprkem otálel. Nespokojeně jsem se po něm ohlédla.

„Rychle!“ pobízela nás babička.

„Harr!“ strčil do mě zezadu strážný.

Vkutálela jsem se dovnitř. Kamarád naštěstí hned za mnou.

Seděli jsme potmě, ani jsme nedutali. Bylo nás asi třicet. Vždycky jsme byli velká rodina.

Nikdo na obzoru

Špicovala jsem uši, ale zvenku se nic neozývalo. Tedy nic podezřelého. Jen sarančata a cvrčci. Ti nadělají rámusu!

Dva strážci vykukovali bočními vchody. Jeden vystrčil hlavu a pak i celé tělo. Postavil se a opatrně se rozhlédl.

„Uí,“ poznamenal nakonec a vyšplhal na velký kámen.

Tam zaujal vzpřímenou polohu a bedlivě sledoval okolí. Znovu jsme se vydali ven. Se strážcem jsme byli v bezpečí.

Dospělí se na hlídce střídají. Bývá jich v pozoru i několik najednou. Spatří-li hrozbu, křiknou a zachrání nás.

Hlad

Dostala jsem hlad. Můj kamarád asi taky. Zamířili jsme k blízkému skalisku. Hledali jsme brouky. A byli tam! Mňam. Rozutíkávali se na všechny strany. Ale neunikli nám. Kamarád dokonce ulovil saranče.

„Dej mi aspoň kousnout,“ škemrala jsem.

„Nedám,“ obrátil se ke mně zády.

Nechtěl se se mnou rozdělit. Byl to jeho křupavý pamlsek. Tak ať! Já jsem zase našla velkého černého červa.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Fína a Zef: Příběh surikat.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.