Sérioví vrazi:
Patnáct příběhů,
které otřásly světem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Jack Rosewood

Sérioví vrazi: Patnáct příběhů, které otřásly světem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Úvod

Když zkoumáme stinné stránky našeho světa, nacházíme postavy, které jsou ochotny páchat ty nejhorší činy, a to zdánlivě bez mrknutí oka nebo bez domýšlení následků.

V této knize se seznámíte s vrahy, jejichž příběhy jsou tak nezapomenutelné, tak neuvěřitelně ohavné, že je jen obtížné si představit, že s nimi sdílíme stejnou planetu, dýcháme stejný vzduch a chodíme po téže zemi.

Někteří se nemohou ovládat, jiní jednají na základě prožitého zneužívání nebo jimi vnímaného zanedbávání, které je poslalo cestou pomsty, a někteří jsou pouze barbaři, kteří své násilí stupňovali, když našli partnera, jenž jejich nechutnou zálibu sdílel.

Tato rozmanitá kolekce sériových vrahů vám poskytne náhled na pár nejhorších lidí, kteří se kdy dostali na přední strany novin – vrahů, jejichž příběhy se vám již vsákly do nejhorších nočních můr.

Je to kolekce, která nabízí celou plejádu vrahů – Teda Bundyho, Aileen Wuornosovou, Johna Wayna Gacyho, Charlese Starkweathera a jeho partnerku Caril Fugateovou; tato kniha je pro opravdové milovníky zločinu, kteří se chtějí o vrazích, na jejichž jména možná už narazili, dozvědět více, a to včetně pár překvapení… Aby to bylo ještě zajímavější.

Tato kniha prozkoumá 15 různých typů zločinů a vrahů. Pohlíží na muže, kteří zavraždili rodiny – přičemž někteří z nich si dokonce mysleli, že jim tím dělají laskavost. Popisuje i vraždy, které se staly o Vánocích, čímž navždy zničily milované svátky pro přeživší. Zmíní i zločiny, které byly tak podivné, že je obtížné věřit, že se vůbec staly.

Ať už vyšinutí vrahové, sériové vražedkyně, nebo vysoce výkonní zabijáci, ponořili jsme se do některých nejznámějších případů (a také některých méně známých), abyste mohli spatřit úroveň zla, které na vás může číhat přede dveřmi – anebo v pokoji naproti přes chodbu.

Kniha obsahuje také bonusovou kapitolu věnovanou některým nejodpornějším zločinům z nenávisti v dějinách Spojených států – jako připomínku faktu, že občas lidé zabíjejí prostě jen pro zábavu.

Nechte světla rozsvícená, milí čtenáři, protože vás čeká opravdu znepokojivá jízda.

Kapitola 1

Vrahové rodin

Náboženské ideály Johna Lista vedou k úchylné vraždě

V roce 1971 katecheta a bývalý viceprezident banky John List udělal nemyslitelné.

Kvůli ponižujícímu dluhu, způsobenému opětovnou ztrátou zaměstnání, zavraždil celou svou rodinu, přijal novou identitu a přestěhoval se nejdříve do Denveru v Coloradu a později do Richmondu ve Virginii, kde se usadil na téměř 18 let v anonymitě coby obyčejný účetní Bob Clark.

Až když žil jako Clark – a konečně se „uvelebil“ ve svém novém životě a pravděpodobně se také přestal neustále ohlížet přes rameno –, ho konečně chytili.

„Uslyšel jsem cvaknout želízka,“ vypověděl Les Wingfield, Listův kolega z richmondské firmy, kde ho nakonec zatkli, „a řekl jsem si: ‚Páni, Bob jde do vězení.‘ “

Jeho příběh již odvysílali v epizodě seriálu America’s Most Wanted. Pomocí technologie zestárnutí, kterou forenzní znalec Frank Bender aplikoval na hliněnou bustu možného pachatele, mohli diváci získat aspoň přibližnou představu o tom, jak mohl hledaný aktuálně vypadat – to skutečně vedlo k mnoha anonymním tipům. V následujících týdnech FBI utáhla smyčku a brzy se Wingfield i zbytek národa dozvěděli Listův hrůzný příběh.

Takový normální chlap od rodiny

John List se seznámil s ovdovělou matkou Helen, když sloužil v armádě Spojených států ve Fort Eustis ve Virginii, konkrétně pak v roce 1950, tedy během korejské války. Záhy se do ní i zamiloval.

Vzali se následující rok a přestěhovali se společně s Heleninou dcerou Brendou do Kalifornie, kde List jako armádní účetní pracoval do roku 1952, kdy z armády odešel. Několikrát se museli přestěhovat ruku v ruce s tím, jak se List snažil zapadnout do civilního života, nejdříve do Michiganu a později do Rochesteru v New Yorku.

Manželé měli tři děti: Patricii, Fredericka a Johna Jr., a když Brenda odešla, aby se provdala, List přestěhoval svou rodinu znovu, nejprve do New York City a později do Westfieldu v New Jersey. Tady si našel práci jako viceprezident banky a Listovi se konečně usadili v Breeze Knolls, rozsáhlém viktoriánském sídle se střešním oknem z barevného skla od Tiffanyho, které osvětlovalo zdobený sál domu.

Byl to život na vysoké noze, který zvenčí působil velkolepě. Ale jak všichni víme, zdání mnohdy klame, a co se leskne a třpytí na povrchu, může uvnitř skrývat shnilá tajemství.

V zákulisí

Listova matka Alma se nastěhovala do místností v horním patře a List se svou rozsáhlou rodinou zapadl do rutiny, která zahrnovala kostel každou neděli a také opilé tirády jeho ženy, která pravidelně pila přes míru a na svém muži si vybíjela vztek.

Podle jednoho z někdejších sousedů „veřejně ponižovala Lista neskrývaným flirtováním s jeho kolegy na firemních večírcích“.

Později se ukázalo, že Helen trpěla syfilidou, kterou se nakazila od svého zesnulého prvního manžela, a pomalu přicházela o rozum vlivem degenerativních účinků choroby. Nadměrné pití, jak se zdá, bylo jen součástí problému.

Rodinné pohodě nepomohlo, ani když List ztratil svou vysoce postavenou práci pro své chladné a nepřívětivé chování a rozhodl se to neříct rodině, dokonce i když se začaly hromadit nesplacené účty.

Místo toho předstíral, že každé ráno chodí do práce v obleku s kravatou a nabaleným kufříkem. Celé dny pak trávil na železniční stanici, kde četl noviny, pospával a strachoval se o to, jak udržet pro rodinu její domov.

Obavy zesilovalo zaryté luteránské přesvědčení, že se jeho rodina vzdaluje Bohu.

Jeho dcera Patricia experimentovala s trávou a chtěla se stát herečkou, což pro Lista bylo tak blízko ďáblu jako být součástí nějakého kultu. List předpokládal, že blížící se bankrot prohloubí v jeho rodině rozkol, který byl již teď patrný kvůli Helenině nezřízenému pití.

„Vyrostl jsem v přesvědčení, že byste měli zaopatřit svou rodinu, a proto jste museli být úspěšní v práci. Opak znamenal, že jste selhali, a to nebylo dobré,“ řekl List později v exkluzivním interview s Connie Chungovou.

„Nakonec jsem se rozhodl, že jediná možnost, jak je zachránit, bude je zabít,“ řekl.

A konečně 9. listopadu 1971 se List rozhodl poslat rodinu do nebe, zatímco on zůstane na zemi a bude se kát.

Den hrůzy

První, kdo zemřel, byla manželka Helen. Zaplatila za své alkoholem poháněné výstupy kulkou mířenou do temene hlavy. Děti odešly do školy a ona dopíjela svou ranní kávu.

„Ke všem jsem přišel zezadu, aby si do poslední chvíle neuvědomili, co se chystám provést,“ řekl.

„Věděl jsem, že to je špatně. Dělal jsem to, ale současně jsem si uvědomoval, že to je špatné,“ tvrdil během rozhovoru s Chungovou. Tvrdil, že po každé vraždě poklekl a modlil se.

To, že si byl hrůznosti svých činů vědom, jej ale nezastavilo.

Pak šel o patro výš, dal 84leté Almě „Jidášův polibek“ a zastřelil ji. Pak odstranil stopy krve po vraždě své ženy, aby se jeho děti nedozvěděly, co se v domě dělo v jejich nepřítomnosti.

Napsal dopisy – včetně jednoho adresovaného svému pastorovi a dalších pro své příbuzné –, pak zavolal a zrušil donášku mléka a připravil si oběd.

„Měl jsem hlad,“ řekl Chungové, „tak to prostě bylo.“

Následně odešel do banky, kde vybral úspory své matky, a vydal se na poštu zrušit zásilky.

Pak se vrátil do domu, aby počkal na děti.

Frederick, 13 let, i Patricia, 15 let, byli zastřeleni, když přišli domů. Jejich těla odtáhl do sálu, kde je přikryl spacáky.

„Bylo to přesně jako Den D, jdete do toho, a jakmile začnete, už nemůžete přestat,“ řekl Chungové.

Potom se šel podívat na svého staršího syna Johna Jr., jak hraje fotbal, než jej odvedl domů a nejméně desetkrát jej střelil. Obě zbraně vyprázdnil do škubajícího se chlapcova těla.

„Nevím, jestli to bylo kvůli tomu, že sebou házel a já se chtěl ujistit, že netrpěl, nebo to byl způsob, jak se zbavit napětí z toho, že jsem dokončil svůj plán,“ řekl List.

Dohra

Poté napsal doznání, nakrmil rybičky dětí a šel spát.

Ráno zavolal do školy, aby oznámil, že rodina odjíždí do Jižní Karolíny navštívit nemocnou tchýni a že děti nějakou dobu nebudou ve škole.

Strávil několik hodin odstraňováním svého obličeje ze všech rodinných fotografií, aby bylo pro policii obtížnější najít použitelnou fotku na plakáty hledaných.

Než List opustil sídlo, ztlumil termostat, aby se těla nerozložila příliš rychle, a na smyčku pustil album klasické hudby, kterou měl vypnout ten, kdo najde těla.

Rozsvítil v domě světla a sám odjel na letiště, aby to vypadalo, že někam odletěl. Pak nasedl na autobus jedoucí pryč od místa, které bude brzy považováno za místo jednoho z nejhorších zločinů století.

Odhalení

Dne 7. prosince 1971, téměř měsíc poté, co John List zavraždil svou rodinu, učitel Patriciina dramatického kroužku přišel se svým kamarádem k Listovu domu z obavy, že nadějná herečka zmešká příliš mnoho zkoušek. Sousedé na ně ale zavolali policii, protože si mysleli, že se jedná o tuláky.

Nicméně už za pár minut strážníci věděli, že mají co do činění s něčím mnohem horším.

Vypnuli hudbu a procházeli dům, dokud nezakopli o něco, co považovali za kopu špinavých hadrů v sále. Pak uviděli krev.

Objev čtyř těl společně se vzkazem odkazujícím na horní patro, kde List nechal svou matku – „Byla příliš těžká, abych s ní hnul,“ řekl ve vzkazu svému pastorovi –, podnítil hledání muže na útěku. To chvíli vedlo k jistému D. B. Cooperovi, muži, který unesl Boeing 727 a požadoval 200 000 amerických dolarů jako výkupné, než skočil padákem z letadla i s hotovostí.

Vše nakonec trvalo mnohem déle – až do odvysílání epizody America’s Most Wanted –, než byl List, nyní známý jako Bob Clark a v manželství s další ženou, vypátrán na útěku. Stalo se tak po téměř 18 letech.

S ženou viděli pouze konec epizody, a tak zpanikařil, jestli ho náhodou nepoznala.

„Potil jsem se jak pominutý,“ vypověděl.

Zatímco jeho žena nepoznala, že muž, kterého si vzala, je John List, bývalí sousedi z Denveru jej poznali a rychle zavolali policii.

Dne 1. června 1989, 11 dní po odvysílání pořadu, byl List zatčen v práci.

Pokoušel se lež udržovat po měsíce, dokud otisky a důkazy z místa činu nepotvrdily jeho skutečnou totožnost.

Nakonec se přiznal v únoru 1990 a jeho případ šel k soudu.

List u soudu

Psychiatři, kteří Lista vyšetřili, konstatovali, že trpěl obsedantně kompulzivní poruchou osobnosti, kvůli které uvěřil, že jeho problémy doma přímo způsobené tím, že přišel o práci a přivedl svou rodinu na pokraj bankrotu, měly pouze dvě možná řešení. Mohl jít na podporu, což by odporovalo výchově jeho otce, nebo je mohl zabít a poslat do nebe, aniž by věděli, že hlava jejich okázalého a předraženého domu je zklamala.

Jeden z psychiatrů usoudil, že List neprojevil žádné známky soucitu.

Dr. Steven Simring konstatoval, že Listova slova a chování vykazovala „nulové znaky čehokoliv, co by připomínalo opravdovou lítost. Je to velice chladný muž“.

Dne 12. dubna 1990 byl odsouzen soudem v New Jersey za pětinásobnou vraždu prvního stupně, což mu vyneslo pět doživotních trestů odnětí svobody. Nikdy nevyjádřil lítost nad svými činy.

Dožadoval se nicméně soucitu od soudce, který vynesl rozsudek o pár dní později.

„Domnívám se, že kvůli mému stavu mysli v danou chvíli jsem nebyl odpovědný za to, co se stalo. Žádám všechny poškozené o jejich odpuštění, pochopení a modlitby,“ vypověděl List.

Soudce to nicméně nechalo chladným.

„John Emil List je bez výčitek a beze cti,“ řekl. „Po 18 letech, pěti měsících a dvaadvaceti dnech je načase, aby hlasy Helen, Almy, Patricie, Fredericka a Johna F. Lista promluvily ze svých hrobů.“ Uložil rozsudek pětinásobného, po sobě jdoucího doživotního odnětí svobody – v daném okamžiku nejvyšší možný rozsudek.

„Myslím si, že až se dostanu do nebe, nebudeme se o tyto věci strachovat. Buď mi odpustili, nebo si nejsou vědomi toho, co se stalo,“ řekl List Connie Chungové v Newjerseyské státní věznici v Trentonu, kde později zemřel na komplikace při zápalu plic ve věku 82 let. „Jsem si jist, že jestli se poznáme, budeme si užívat svou společnost stejně, jako když bylo líp.“

Když newarský list Star-Ledger informoval veřejnost o jeho smrti, dal mu přezdívku Přízrak z Westfieldu.

Přízrak je pohřben vedle své matky ve Frankenmuthu v Michiganu.

John List se stal inspirací pro záhadnou nepolapitelnou postavu Keysera Sozeho ve filmu Obvyklí podezřelí, kterou ztvárnil Kevin Spacey.

jiná památná rodinná vražda: Zavraždění DeFeových

Dne 13. listopadu 1974 byli v Amityville (stát New York) Ronald DeFeo st., 43 let, a jeho žena Louise DeFeová, 42 let, zastřeleni ve spánku v ložnici svého domu. Ten se pak stal jedním z nejproslulejších domů hrůzy v dějinách.

Většina jejich dětí, Dawn, Allison, Marc a John-Matthew, zemřela také, všichni byli zastřeleni v posteli, zatímco spali. Jediný přeživší sourozenec, Ronald DeFeo Jr., přezdívaný Drsňák, ze začátku tvrdil, že o vraždách nic neví a že svou rodinu takto našel, když se vrátil domů z mejdanu.

Krvavou lázeň svedl na zabijáka mafie (což by nebylo tak úplně přitažené za vlasy, když vezmeme v potaz, že strýc jeho otce, Pete DeFeo, byl vysoce postavený člen janovské kriminální rodiny) a tvrdil, že byl donucen jej doprovázet, když vraždil jeho vlastní rodinu.

„Do toho domu už nevkročím,“ křičel po příjezdu policie na místo činu. „Moje matka i otec jsou mrtví!“

Časem se nicméně doznal. Ronald DeFeo Jr. zavraždil své rodiče i sourozence.

„Všechno se stalo tak rychle. Jakmile jsem začal, nemohl jsem prostě přestat. Šlo to tak rychle,“ řekl policii.

Jeho právník se pokusil o obhajobu na základě nepříčetnosti, ale DeFeo byl porotou jednohlasně shledán vinným.

V současné době je ve výkonu šesti po sobě jdoucích doživotních trestů v nápravném zařízení Green Haven v Beekman (stát New York).

V roce 2000 řekl Ronald DeFeo spisovateli Ricu Osunovi, který v tu chvíli psal knihu Noc, kdy zemřeli DeFeovi, že vraždu svých rodičů naplánoval se svou sestrou Dawn jako pomstu za velkou hádku s otcem. Nicméně Dawn zabila i ostatní sourozence, aby nemohli svědčit proti nim, což DeFea rozčílilo natolik, že ji zabil také.

Stopy střelného prachu se našly na noční košili Dawn během předběžného vyšetřování, což mohlo odkazovat na její spolupachatelství, ale policie tuto variantu nesledovala poté, co se Ronald DeFeo Jr. přiznal. (V jednu chvíli ostatně obvinil z vražd svou matku, což vrhá světlo nedůvěry na jeho ostatní výpovědi – vyjma vlastního doznání.)

Dům největší hrůzy

Samotný dům na Ocean Avenue 112 se stal později ústředním motivem celého příběhu.

Zhruba rok po vraždách si George a Kathleen Lutzovi, kteří měli čerstvě po svatbě, pronajali realitního makléře, aby jim pomohl najít místo pro jejich novou rodinu. Ta zahrnovala také tři děti z prvního manželství Kathleen.

„Podívali jsme se na zhruba 50 domů,“ vypověděl George Lutz v interview v roce 2005. „Když nám ten dům ukázala, řekla: ‚Nevím, jestli bych vám to měla říkat teď, nebo až ten dům uvidíte, ale tady se odehrály vraždy DeFeových.‘ Tak nějak jsme se na sebe podívali, jako bychom si nebyli jistí, o čem mluví. Pak nám připomněla, že Ronald DeFeo zavraždil celou svou rodinu. Bylo to v novinách asi před rokem.“

Rodina to prodiskutovala a rozhodla se nastěhovat navzdory temné historii domu. Požádali pro jistotu kněze, aby místu raději požehnal. Ten je varoval ohledně místnosti v horním patře, ze které udělali šicí pokoj, a šel si po svých.

Už za pár dní se každý člen rodiny dramaticky změnil, přičemž zažíval řadu podivných událostí včetně svítících očí, změny osobnosti i levitace.

Nejmladší dcera Missy Lutzová si vytvořila imaginárního přítele a její starší bratr Danny měl pocit, jako by byl posedlý, i když si to nechal jen pro sebe.

„Nechtěl jsem být to dítě z Hororu v Amityville. Utíkal jsem před tím celý život a konečně mě to dohnalo,“ řekl Danny Lutz v traileru dokumentu z roku 2013 My Amityville Horror.

„Posedl mě přízrak, kterého jsem se nemohl zbavit sám,“ dodal. „Celý život se mi o tom zdálo.“

Nakonec to Lutzovým netrvalo ani měsíc, než opustili svůj majetek a utekli z domu.

Jejich příběh byl zpodobněn ve filmu z roku 1979 Horor v Amityville v hlavních rolích s Jamesem Brolinem a Margot Kidderovou a také v jeho remaku 3:15 zemřeš z roku 2005 s Ryanem Reynoldsem v roli George Lutze.

Kapitola 2

Vánoční vraždy

Charles Lawson: Když se z incestu stane vražda

Pro tabákového farmáře Charlese Lawsona z Germantown v Severní Karolíně byly Vánoce stresující. Konečně našetřil dost, aby si po letech, která strávil jako pachtýř,[1] v roce 1927 koupil vlastní farmu.

1 Způsob nájmu, kdy nájemce platí v naturáliích (pozn. překladatele).

Byl první svátek vánoční roku 1929, když Lawson poslal svého syna, šestnáctiletého Arthura, a jeho bratrance do města, aby koupili více nábojů do brokovnice. Arthur chtěl totiž lovit zajíce a jeho otec mu řekl, že nemá žádné náboje navíc. Když chlapci odešli, Lawson mohl spustit svůj vražedný plán.

O dva týdny dříve vzal Lawson svou rodinu do města, koupil jim nové šaty a usadil je do profesionálního studia, aby pořídili rodinnou fotografii.

„V té době šlo o velkou věc,“ tvrdí historička Sarah Bryanová. „Mnoho rodin nemělo vůbec žádnou fotografii.“

Marie, s vlasy svázanými do úhledného drdolu, měla na sobě perly. Fanny držela miminko a nejmladší syn Raymond měl hlavu částečně schovanou mezi klopami svého nového saka. Prostřední dcera Carrie se jako jediná smála a Arthur vypadal ve svém tmavém pruhovaném obleku jako ze škatulky.

Lawson tvrdil, že to byla první část „vánočního překvapení“, které pro svou rodinu připravil.

Strašlivé překvapení

Boží hod vánoční začal v rodině Lawsonových jako obvykle.

Charlie a jeho syn byli na lovu zajíců, když jim údajně došly náboje do brokovnice. Arthur byl tedy vyslán do města, aby jich koupil víc.

Uvnitř domu čekala dcera Marie, než vychladne její věhlasný rozinkový koláč. Nevěděla, že právě v tento moment otec vraždí její dvě sestry za tabákovou stodolou, kde před pár měsíci schly lepkavé tabákové listy pro aukci. Carrie bylo 12 let a Maybell teprve 7 let. Střelil děvčata do zad, když měla namířeno ke své tetě a strýci na sváteční sešlost.

Pak se obrátil k domu a zastřelil svou sedmatřicetiletou ženu Fannie, která seděla na verandě. Vešel do domu, aby zastřelil dceru Marii. Ta právě dokončila polevu na svůj rozinkový koláč.

James, 4 roky, a Raymond, 2 roky, se pokusili schovat, ale otec je našel a zastřelil.

Miminko Mary Lou mělo čtyři měsíce a bylo ubito k smrti.

Všichni byli oblečeni v nových šatech, které měli na sobě pouze jednou – při onom rodinném fotografování.

„Je to tak odporné, jak si jen dovedete představit,“ řekla Phoebe Judgeová, moderátorka newyorského podcastu Criminal.

„Všechny své děti pak přenesl a seřadil vedle sebe tak, jak byste mohli vidět na pohřbu. Na oči jim položil kamínky, odešel do lesa a zastřelil se.“

„Bylo to úplně jako z krimiseriálu,“ prohlásila Judgeová. Začaly potom dokonce kolovat báchorky, jimiž rodiče strašili své děti. Po takových tragických vraždách vznikají příběhy, které nám mají dokázat, že vše je možné… Dokonce i to nejhorší.

„Položil dítě do kolébky. Rozložil oběti s rukama zkříženýma na hrudi. Hlavy jim podložil kameny, jako by spali na polštáři,“ řekla Bryanová.

Prvními lidmi, co se objevili na hrůzném místě činu, byl Charlieho bratr se svými syny. Zastavili se cestou z lovu, aby popřáli rodině šťastné svátky.

Nevěděli, že Charlie odešel do lesa, kde chodil v kruzích, odkopávaje sníh, aby odhalil rudou hlínu pod ním.

Zprávy se šířily rychle a někdo poslal auto, aby vyzvedlo Arthura. Ten byl ještě v obchodě, když mu o hrůzách řekli.

Dům byl plný policistů a trvalo čtyři hodiny, než z lesa zazněl osamělý výstřel, který přilákal strážníky. Konečně bylo jasné, kde je Charlie Lawson.

Regionální a celonárodní reakce

Poté, co se zprávy o zločinu rozšířily po zemi, list The New York Times vydal článek s názvem Šílený farmář zabil ženu a 6 dětí.

Lawsonovi byli nabalzamováni v pohřebním ústavu v nedalekém Madisonu v Severní Karolíně, ze kterého je dnes galanterie – ovšem hrůzná minulost budovu nikdy zcela neopustila.

V horním patře je rakev a zarámovaná kopie rodinné fotografie, která se nechvalně proslavila po „masakru Božího hodu“.

Odhaduje se, že pohřbu se zúčastnilo na 5 000 lidí, kteří doufali, že zahlédnou osm rakví a zaslechnou klevety o strašném příběhu.

Rodinu pohřbili na malé soukromé parcele a hlavní náhrobek pro Charlieho, Fanny a Mary Lou nesl slova: „Ne teď, ale v následujících letech bude líp. Budeme číst o významu našich slz a možná pak porozumíme.“

… a následuje fascinace

Po vraždách otevřel Charlieho bratr Marion dům jako turistickou atrakci. Mariin koláč se stal nejjednodušším a zároveň nejzrůdnějším suvenýrem masakru. Poté co z něj návštěvníci otrhali většinu rozinek, byl zakryt sklem.

„Koláč tam zůstal a stala se z něj hvězdná atrakce prohlídky,“ konstatovala Bryanová.

Po celé čtyři roky, kdy ji Marion provozoval, to bylo vyhledávané místo.

„Někteří návštěvníci hovořili o plném parkovišti, o nějakých dvaceti autech,“ dodala Bryanová.

Vstupné bylo 25 centů za prohlídku domu a jedním z návštěvníků byl údajně i známý gangster období velké hospodářské krize John Dillinger.

Trudy J. Smithová, autorka populární knihy White Christmas, Bloody Christmas: Finally the True Story of the Lawson Family Murders of Christmas Day,[2] řekla, že jejímu otci bylo 8 let, když se vraždy udály, ale i když si události zapamatoval, na samotnou prohlídku domu jít nemohl.

2 Bílé Vánoce, krvavé Vánoce: konečně pravdivý příběh vraždy Lawsonovy rodiny na Boží hod (pozn. překladatele).

„Jeho sestry šly na prohlídku, ale rodina usoudila, že on je příliš mladý, aby se mohl jít podívat. Rozčílilo ho to,“ řekla Smithová. Dodala, že zájem jejího otce pouze zesílil, když od svých sester slyšel vyprávět o zakrvácených polštářích.

„Proč“ – to je to, oč tu běží

Mnoho sousedů a členů rodiny se samozřejmě zajímalo o to, co způsobilo, že Lawson ztratil nervy. Obzvláště když pracoval tak tvrdě, aby svou rodinu zabezpečil.

„Několik měsíců před vraždami utrpěl vážné poranění hlavy,“ tvrdí Sarah Bryanová. „Choval se pak podivně. Byl výbušný, občas násilný. Prostě nebyl sám sebou.“

Jeho doktor však vypověděl, že takové zranění hlavy by nemělo být příčinou problému, a výzkumníci ve Zdravotním centru Johnse Hopkinse v Baltimoru, kam byl vrahův mozek poslán na testy, s ním souhlasili.

Druhá teorie však byla ještě horší.

Zvěsti naznačovaly, že Charlie měl incestní vztah se svou dcerou Marií a že rodinu zavraždil nejen proto, aby skryl její těhotenství, ale také aby se ujistil, že nikdo mimo rodinu se o vztahu nedozví.

Takové zprávy se však především ve venkovském městečku šíří rychle.

Nejlepší kamarádka Marie Lawsonové vypověděla, že se jí Marie svěřila, že byla těhotná. Jiné výpovědi udávají, že Lawson o všem řekl své ženě Fanny.

Soused Lawsonových Hill Hampton říkával: „Vím, co se v rodině dělo, a nebudu o tom mluvit.“

V Lawsonových kapsách byly nalezeny dva vzkazy: „Problémy mohou způsobit“ a „Nemůže za to nikdo jiný než“.

Ani jeden nebyl dokončen.

Dohra

Přeživší masakru, James Arthur Lawson, zemřel v roce 1945 ve věku 31 let při nehodě nákladního vozu v nedalekém Walnut Cove v Severní Karolíně. Zanechal po sobě čtyři děti.

Vražedné řádění bylo v roce 1956 zvěčněno bratry Stanleyovými, kteří nahráli bluegrassovou[3] baladu Příběh Lawsonovy rodiny.

3 Součást hudebního žánru country a western (pozn. překladatele).

Kniha White Christmas, Bloody Christmas byla vydána v roce 1990 a následoval i dokument Christmas Family Tragedy,[4] který vznikl roku 2006.

4 Vánoční rodinná tragédie (pozn. překladatele).

Duchařské příběhy přetrvávají a místní lidé si je pořád vyprávějí, i když od vraždy Lawsonových uběhlo už celé století. Stále navštěvují jejich hroby a ptají se proč. Mimochodem: Lidé si vyprávějí o tom, že když na podzim opadá listí ze stromů, listy zakryjí všechny náhrobky – kromě Charlieho.

I tento důvod zůstane záhadou.

Další vánoční vraždy

Ronald Gene Simmons st.

Vánoce roku 1987 nebyly pro rodinu Simmonsových ani šťastné, ani veselé.

Bývalý seržant letectva Spojených států Ronald Gene Simmons byl bez peněz, a navíc vyšetřován sociálním odborem Nového Mexika za otcovství dítěte své sedmnáctileté dcery Sheily, kterou zneužil.

Aby se vyhnul zatčení, přestěhoval Simmons svou rodinu do Arkansasu, kde se usadili v provizorním domě, vybudovaném ze dvou karavanů. I když tam nebyla žádná elektřina ani voda, byli skrytí uprostřed téměř šesti hektarů pozemku.

Simmons vystřídal řadu zaměstnání. Dělal účetního pohledávek u dopravní společnosti Woodline Motor, odkud byl propuštěn po několika nařčeních ze sexuálního obtěžování, poté brigádničil jako prodavač ve večerce, odkud odešel před Vánocemi roku 1987.

Práce do jeho plánů pravděpodobně příliš nezapadala.

Dne 22. prosince, čtyři dny poté, co odešel z práce, začala jeho vražedná mánie.

První obětí byla jeho žena Rebecca, se kterou byli svoji 27 let. Zastřelil ji pistolí ráže .22. Předtím než uškrtil svou tříletou vnučku Barbaru, byl na řadě jeho syn Gene.

Pak všechny tři vyhodil do jímky, kterou předtím vykopaly za domem děti, a čekal na ostatní, až se vrátí domů.

Aby je od sebe oddělil a oni byli tedy zranitelnější a bylo snazší je zavraždit, tvrdil jim, že pro ně má dárky, ale že jim je musí dát postupně každému zvlášť.

První zemřela sedmnáctiletá Loretta. Přiškrtil ji, aby ochabla, a poté jí držel hlavu v barelu s dešťovou vodou, dokud nezemřela.

Eddy, Marianne a Becky zemřeli stejně. Simmons poté počkal na svátek sv. Štěpána, kdy měl přijet zbytek rodiny.

Ostatní členové rodiny Simmonsovy skutečně ten den přijeli. Hned po příjezdu byli syn Billy se svojí ženou Renatou zastřeleni. Simmons pak uškrtil jejich dvacetiměsíčního syna Traea.

Poté zastřelil svou nejstarší dceru Sheilu – tu, kterou údajně zneužíval – a jejího manžela Dennise McNultyho. Simmons uškrtil i sedmiletou Sylvii – dítě, které zplodil se Sheilou – a nakonec zavraždil svého jednadvacetiměsíčního vnuka Michaela. Poté rozložil těla svých pěti příbuzných na zem příbytku a zakryl je kabáty.

Ani tím ale neskončil. Pár dnů po Vánocích, 28. prosince ráno, odjel do místní advokátní kanceláře, kde zabil recepční Kathy Kendrickovou. Byl do ní zamilovaný, ale jeho city nebyly opětovány.

Pak zastřelil jednoho člověka, zranil majitele v kanceláři ropné společnosti a odešel do večerky, aby zastřelil další dva lidi.

Svoji vraždící mánii ukončil v dopravní společnosti, kde pracoval, dokud nebyl propuštěn za sexuální harašení – postřelil na místě jednu ženu. Pak se posadil v kanceláři a jen tak, jakoby mimochodem, si povídal se sekretářkou, dokud nepřijela policie.

Vzdal se bez odporu.

Simmons se zřejmě chtěl mstít, ale nakonec to byl stát Arkansas, kdo měl poslední slovo.

Simmons rozsudek přijal.

„Já, Ronald Gene Simmons st., chci, aby vešlo ve známost, že je mým přáním a touhou, aby nebyly podniknuty žádné kroky k odvolání nebo jakékoli změně tohoto trestu. Dále pokorně žádám, aby tento rozsudek byl spěšně vykonán,“ prohlásil a odmítl všechny možnosti odvolání.

Kvůli tomu byl držen na samotce, protože ostatní vězni čekající na rozsudek smrti se báli, že jeho přístup ohrozí jejich vlastní odvolání.

Simmons byl popraven v roce 1990 ve věku 49 let smrticí injekcí. Tři roky po jeho vražedné mánii. Rozkaz k jeho popravě byl podepsán tehdejším guvernérem Arkansasu Billem Clintonem.

Rodina Sodderových

Časně ráno na Štědrý den roku 1945 se ve Fayetteville v Západní Virginii stala Jennie Sodderová obětí žertovného telefonátu. Nebylo by to tak zvláštní, kdyby později ten večer neztratili Jennie a George Sodderovi pět ze svých deseti dětí při požáru, který spálil dům do základů.

Pár unikl se čtyřmi svými dětmi; desáté sloužilo v armádě a nebylo v době požáru doma.

Požár o Vánocích není nic neobvyklého – v roce 1945 by bylo normální, kdyby rodina použila svíčky nebo žárovky vydávající výrazné teplo, aby ozdobila svůj vánoční stromek.

Na této noci bylo ale pár věcí podezřelých. V zoufalém pokusu o záchranu svých dětí nacházejících se v druhém patře domu běžel George pro žebřík, který ale zmizel. Poté se pokoušel dostat k oknu tím, že pod ně přistaví své auto – to ale nechtělo nastartovat.

Pozůstatky dětí nebyly nikdy nalezeny. Když vyšetřovatelé dorazili po celých sedmi hodinách od prvního telefonátu, k němuž došlo v jednu hodinu ráno, prohledali dům. Marně. Po městě kolovalo podezření, že děti se dostaly z domu živé a byly někým uneseny. Možná je dokonce unesl onen záhadný volající.

Skoro o 25 let později, v roce 1968, Soddersovi obdrželi fotku muže, který vypadal jako jejich zmizelý syn Louis. Najali si tedy soukromého detektiva a poslali ho do sousedního státu Kentucky, odkud fotka zřejmě přišla. O detektivovi už nikdy neslyšeli.

Příběh vzbuzuje hrůzu dodnes.

„Byli jsme opravdu rozrušení,“ řekla Lita Eskewová, která tehdy chodila na střední školu. „Nechápali jsme, jak nemohli najít žádné ostatky. Dům byl za policejní páskou, ale stejně jsme se šli podívat. Všichni jezdili kolem, protože to byla hrozná tragédie. Pořád myslím na ty děti.“

Billboard, který žádal kolemjedoucí o informace k případu, za čtyři desetiletí vybledl a záhadu vyřešit nepomohl.

„Mohli jste to cítit až někde dole v žaludku a pořád jste uvažovali o tom, jestli jsou naživu. Kde jsou? Po celá léta lidé čekali, že se někde objeví,“ řekla Denise Scalph. „Byla to opravdová záhada. Zajímá mě, jestli by moderní forenzní metody přece jen neodhalily více.“

„Příběh dětí Sodderových se stal nekonečným dramatem, které přesahuje svůj čas,“ tvrdí Barbara O’Dairová, editorka Readers Digest, v interview pro Beckley Register Herald.

Kapitola 3

Vrazi kanibalové

Násilná Katherine Knightová byla partnerkou, které je radno se vyhnout

Katherine Knightová měla krásný úsměv, který skrýval její velice temné stránky.

Když jako dítě se svou sestrou, dvojčetem Joy, zrovna nebojovaly do krve, terorizovaly své spolužáky.

Zdálo se, že dívky napodobují to, co viděly doma. Ony, jejich čtyři starší a dva mladší bratři pocházeli z domácnosti sžírané násilím.

Matka dětí Barbara si nejdříve vzala chovatele prasat s oblibou v alkoholu. Toto spojení zplodilo čtyři nejstarší syny.

Časem už nezvládala jeho pití a provdala se podruhé, za Kena Knighta, který pracoval na místních jatkách.

Z tohoto sňatku přišly na svět další čtyři děti, dvojčata a dva chlapci. Byl také poznamenán násilím.

Ken Knight bil Barbaru tak často, že modřiny byly na každodenním pořádku. Svým dětem řekla, že ji manžel „mlátí kvůli sexu“, ty pak začaly být otupělé vůči násilí a předpokládaly, že ostatní děti žijí v domovech sužovaných stejným terorem.

Oběťmi násilí byly také děti. Oba rodiče je bili bez skrupulí. Nad dveřmi visela dřevěná laťka – připomínka, že brutální trest není daleko.

Katherine sexuálně zneužíval alespoň jeden z jejích bratrů, takže se po čase, znechucená téměř neustálým týráním, rozhodla vydat vlastní cestou. Našla si práci na místních jatkách Aberdeen Meat Works. I když většině lidí by taková práce nepřišla k duhu, Katherine si v ní libovala a často se toulala v místech, kde poráželi prasata. Dívala se, jak je podřezávali a jak krev stéká na podlahu.

Očividně s ní nebylo něco v pořádku.

Časem u ní byla diagnostikována hraniční porucha osobnosti kombinovaná s násilným chováním, které bylo takřka nekontrolovatelné. Jak šel čas, odstrašila postupně tři různé manžely, většinou tím, že na ně mávala svými kuchyňskými noži.

Její vlastní matka varovala Katherinina prvního muže Davida Kelletta: „Na tuhle si dávej radši bacha, nebo tě zabije. Podráždi ji nebo udělej něco špatně… A jsi v prdeli,“ vyšlo v reportáži Daily Mail.

„Myslel jsem si, že to říká jen tak, jak to matky občas dělávají. Ani by mě nenapadlo, že by byla schopná někoho zabít,“ vyjádřil se později Kellett.

Ano, ona památná poslední slova.

O svatební noci v roce 1974 se Knightová pokusila Kelletta uškrtit, protože nebyla spokojená s jeho výkonem v posteli – a přesto, z nějakého důvodu, ji šokovaný novomanžel neopustil.

Láska má zřejmě schopnost deformovat způsob, jakým vnímáme svět.

„Byla nejlepší manželkou, jakou byste si mohli přát – skvělá matka a bezchybná hospodyně,“ sdělil Kellett v rozhovoru pro Daily Telegraph. „Ale její hraniční porucha osobnosti byla vždycky za rohem. Občas jí prostě přeskočilo, jen tak.“

Ale, ale, podívejme!

Nejhorší konflikt Kelletta a Knightové nastal, když byl na soutěži v šipkách v místní hospodě a přetáhl čas, dokdy měl být bar otevřený.

„V deset zavolala a řekla: ‚Pojď domů, hospoda zavřela.‘ A já jí řekl, že ‚soutěž neskončila, půjdu domů, až budu chtít‘,“ vypověděl Kellett.

Když přišel domů, čekala na něj rozčílená manželka ve dveřích. Okamžitě jej praštila zezadu do hlavy žehličkou.

Probudil se o dva dny později v nemocnici.

Když se vrátil domů, pověsila jeho žena své „nástroje“ – nože a další smrticí zbraně – na hák nad postel jako morbidní kolotoč nad kolébku.

„Nože visely na speciálním háku,“ řekl. „Byl to její nejcennější majetek.“

V jednu chvíli Kellett konečně z manželství plného násilí utekl a jeho žena se začala chovat ještě bláznivěji než předtím. Chodila po městě se sekerou v ruce, a dokonce vzala malého chlapce jako rukojmí před jeho vlastní rodinou.

Zatímco většina lidí by odešla už dávno, Kellettovi se neustálé tresty a násilí asi líbily. Jak jinak si vysvětlit, že v manželství vydržel šest let.

Katherine skončila po incidentu s rukojmím v psychiatrické léčebně. Poté co ji propustili, Kellettovi přišlo jako bezpečný nápad vrátit se domů.

Jejich svazek přivedl na svět dvě dcery. Melissa se narodila v roce 1976. V témže roce málem zemřela, když ji její vyšinutá matka nechala na kolejích a musel ji zachránit kolemjdoucí. Natasha se narodila v roce 1980.

Roku 1984 se manželství již nadobro rozpadlo a Knightová začala románek s milým mužem, milovníkem psů, Davem Saundersem. Ten se téměř okamžitě stal novým terčem jejího hněvu.

Ohrožovala jej nůžkami, pánvemi, žehličkami a jednou, po vzoru své někdejší práce na jatkách, zlomyslně podřízla hrdlo jeho novému, osmitýdennímu štěněti.

Podle Harrise O’Malleyho není Saunders ani zdaleka ojedinělou ukázkou mužské oběti domácího sadistického násilí:

„Muži jsou častějšími oběťmi domácího násilí, než si mnoho lidí myslí. Podle Centra pro kontrolu a prevenci chorob až 26 procent homosexuálů, 29 procent heterosexuálů a 39 procent bisexuálů nahlásilo, že jsou oběťmi domácího násilí. Navíc až 48 procent mužů zažívá od svých partnerek či partnerů psychické a emoční týrání.“

A spousta z nich neodchází.

Saundersovi přátelé si tak zvykli na jeho zranění, že uzavírali sázky na to, co přijde příště. Nikdy se nepokusili jej před nelítostnou Knightovou chránit.

„Najít někoho, kdo je ochoten uvěřit tomu, že obětí domácího násilí je muž, může být obtížné,“ řekl O’Malley. (Obzvláště, když jde o peníze, jako v případě Saundersových takzvaných přátel.)

Saunders navíc musel chránit dceru Barbaru, která se narodila v roce 1988, takže se mu pravděpodobně odcházet nechtělo.

Až když Knightová poničila jeho auto a neúspěšně se pokusila předávkovat prášky na spaní – což jí vyneslo další pobyt v léčebně –, Saunders v sobě našel odvahu utéct.

Nový milenec – nové mučení

Dalším partnerem Knightové byl John Chillingworth. V roce 1990 ho potkala v místní hospodě.

O rok později se jim narodil syn Eric. Vztah jim vydržel tři roky, dokud svému amantovi nerozdrtila zubní protézu kladivem.

John měl zjevně rád tuhou stravu, protože tohle pro něj byla poslední kapka, a od Knightové odešel.

Chillingworth měl štěstí, že ztratil pouze zuby, a ještě k tomu umělé. Další muž, který padne do nástrah Knightové, přijde o život.

Price zaplatil krutou cenu

John Price, jemuž se říkalo Pricey, pravděpodobně o horkokrevné Knightové věděl, vždyť oba žili celý život na stejném místě.

Ale jestli o jejím neštěstí s muži slyšel, nezabránilo mu to začít s ní chodit krátce poté, co skončil její vztah s Chillingworthem.

Price se ještě nestihl ani rozvést se svou první ženou Coleen, měl tři děti a žil v rodinném domě, který byl dosud plný jejích věcí.

Tohle samozřejmě prchlivou Knightovou rozčilovalo. K výbuchu vzteku jí stačilo málo.

Štvalo ji, že se Price oficiálně nerozvedl, a co víc, že jeho dům byl napsaný na děti. Rozhodla se tedy pomstít.

Chtěla natočit video s obsahem jeho kůlny, kde měl schovanou soupravu první pomoci, již údajně ukradl z dolu, kde pracoval. Nahrávku poslala jeho šéfovi.

Price vyhodili z jeho lukrativní práce, která mu vynášela 100 000 dolarů ročně, a on pak vyhodil Knightovou s tím, že už ji nikdy nechce vidět.

Nicméně Knightová neunesla odmítnutí a vrátila se s úsměvem o šest měsíců později. Prosila Price, aby ji vzal na milost.

Byla to největší chyba v jeho životě, protože cukrování Knightové mělo hodně rychle zhořknout.

Žít v hrůze

Knightová, rozčílená kvůli tomu, že dům stále patřil jeho dětem, řekla Priceovi: „Z tohodle domu mě nikdy nedostaneš. To tě dřív voddělám.“

Price řekl svým přátelům, že se bojí o svůj život. A měl pro to důvod.

V určitou chvíli Priceovi došlo, že s jeho přítelkyní je něco špatně, ale stejně jako mnoho týraných lidí si nebyl jist tím, jak se dostat z násilného vztahu ven.

V roce 1999 si zašel pro radu, jak opustit Knightovou, za Kellettem.

„Byl tak vyděšený, až se třásl. Opravdu se bál,“ vypověděl Kellett.

Zatímco on se strachoval, Knightová spřádala plány. Své úmysly prozradila Kennethovi, svému bratrovi.

„Zabiju ho a projde mi to. Projde mi to, protože to udělám tak, že si budou myslet, že jsem šílená,“ zopakoval později Kenneth policii slova své sestry.

Pricey jednou utekl do domu sousedů a řekl jim: „Šla pro řeznickej nůž, tak jsem radši vypadl.“

Něco v Knightové jej ale přilákalo zpět.

Večer 29. února 2000, kdy se chystala ho zabít, vzala Knightová svou dceru Natashu, která byla sama čerstvou matkou, na večeři a nechala u ní své dvě nejmladší děti. Nezabalila jim ani pyžamo, ani věci do školy.

Protože znala svou matku, pronesla Natasha děsivou předpověď: „Doufám, že nechceš sebe a Priceyho zabít.“

Naneštěstí ale nezavolala policii a Knightová šla domů, kde na ni v posteli čekal Pricey. Toho dne řekl svým kolegům, že pokud nepřijde do práce, tak ho pravděpodobně zabila.

Nezapomenutelná noc

Zrušit odsazení řádku šla do postele za Pricem a naposledy měli sex, než jej začala bodat nožem na vykosťování – nejdříve do hrudníku, a když se pokusil o útěk, tak i do zad.

Množství krve rozmazané po domě naznačuje, že se mu to téměř povedlo. Cákance krve na hlavních dveřích a verandě ukazovaly místa, odkud jej Knightová zavlekla zpět do domu.

Celkově jej bodla 37krát, přičemž způsobila mnohočetná zranění životně důležitých orgánů – jako žaludku, obou plic, aorty, jater, levé ledviny, tlustého střeva a slinivky.

Cákance od krve byly prostě všude.

S chladným klidem smyla Knightová ve sprše důkazy ze svého těla. Vzala debetní kartu z Pricovy peněženky a odjela k nejbližšímu bankomatu, kde vybrala 1 000 dolarů.

Poté zaparkovala před svým domem a pěšky došla zpátky k Priceovi, kde měla teprve začít ta pravá zábava.

Dovednosti z práce se konečně vyplácejí

S pomocí několika různých nožů stáhla Knightová Priceovo tělo z kůže – s přesností získanou v práci na jatkách v Aberdeenu. Odstranila mu obličej, uši, skalp a krk. Poté systematicky odstranila zbytek kůže a na různých místech ji nařízla, aby se nepotrhala.

Pak ji pověsila na věšák u předních dveří.

Tím ale Knightová neskončila. Odsekla Priceovu hlavu a dala ji vařit na polévku, odřízla jeho hýždi a společně se zeleninou ji dala péct do trouby.

Co zbylo z těla, umístila do jeho oblíbeného křesla – se zkříženýma nohama; ruka zbavená kůže držela sodovku. Morbidní výstavka, kterou vytvořila, aby se vpálila do paměti kohokoliv, kdo ji objeví.

Jídlo i s omáčkou chtěla podávat Priceovým dětem. Majitelům domu, po němž tolik toužila.

Dětem napsala vzkazy a nechala je u talířů s jídlem. Napsala taky zprávu Priceovi samotnému, pokrytou krví a kousky tkáně.

V dopisu, který citujeme v upravené verzi, protože originál byl příliš plný chyb, stálo: „To máš za znásilnění mojí dcery.“ Jednalo se o obvinění, které bylo téměř okamžitě vyvráceno s tím, že se nezakládá na pravdě.

Policie dorazila poté, co se Priceův kolega za ním přišel podívat, když nedorazil do práce, a našel krev na verandě i na klice od dveří.

Když strážníci vešli dovnitř, nemohli předvídat, co za hrůzy uvidí.

Dům byl celý od krve, a dokud si nevšimli vlasů, nebyli si ani jisti tím, co visí na věšáku u dveří. Nebyl to pohled, který by mohli z paměti jen tak vytěsnit.

„Pořád se snažím vyrovnat s tím, co jsem viděl,“ řekl detektiv seržant Bob Wells listu The Daily Telegraph v roce 2014.

Příběh byl tak otřesný, že o něm nechtěly informovat ani noviny, aby nevyděsily své ranní čtenáře.

„Museli jsme se rozhodnout, jestli by byl příběh pro lidi po ránu, ke snídani, vůbec snesitelný. Došli jsme k závěru, že jej publikovat nebudeme. Bylo to příliš strašlivé,“ řekl novinář listu The Australian Peter Lalor.

Vedle jídel, která Knightová nechala na stole, bylo nalezeno ještě jedno další, vyhozené na dvoře. Policie z toho vyvodila, že připravila i jedno pro sebe, ale nemohla jej dojíst.

Možná si Price měl uvědomit, do čeho jde. Věděl, že jednomu ze svých předchozích milenců podřízla štěně jako ukázku toho, co přijde, když ji bude podvádět.

Někteří muži prostě nevnímají varovné signály.

Když Katherine dokončila svou práci, spolykala hrst prášků na spaní. Když ji našla policie, ležela na posteli.

Katherine Knightová před soudem

Knightová oficiálně požádala o to, aby se mohla doznat k pouhému zabití, ale vzhledem k hrůzné povaze jejího činu byla žádost zamítnuta. Nakonec se tedy ke zločinu nedoznala.

Soud začal 15. října 2001. Pět porotců odvolalo svou účast, protože na případ neměli dostatečně silný žaludek a nezvládli strašlivé fotografie, které byly použity jako důkazní materiál. Byl na nich umně obložený jídelní stůl, kůže pověšená na věšáku a Priceovo bezhlavé tělo v jeho oblíbeném křesle jako třešinka na dortu jeho ponížení.

Po prvním sezení změnila Knightová svou výpověď a doznala se, i když nadále odmítala přijmout odpovědnost za svůj otřesný zločin.

Během vynášení rozsudku byla hysterická a musela být pod sedativy, když Dr. Timothy Lyons popisoval morbidní detaily jejího skutku.

„Vím, jak dlouho trvá vykonat některé pitevní techniky, tím myslím, že vám s jistotou mohu říct, že by to netrvalo jen pár minut, ale spíše půl hodiny až hodinu, ale víc o tom říct nemohu,“ řekl Lyons.

Soudní psycholog Dr. Robert Delaforce byl dotázán, jestli věří tomu, že si Knightová aktivity onoho osudového večera užila. Odpověděl kladně a poukázal na to, co kromě samotné vraždy člověka, který byl jejím milencem, partnerem a přítelem, ještě dále provedla.

„Je pravděpodobné, že o věcech, jako jsou tyto, dlouho přemýšlela, možná roky. Vzpomeňte si, že až do poloviny osmdesátých let pracovala na jatkách, kde musela zpracovávat části zvířat. (…) Řekla mi, jak si užívala oddělování krve od morku kostí, jejich začišťování; užívala si krájení, užívala si tu práci. Jen málo lidí je toho schopno.“

„Představte si čas, dovednosti, účel, záměr a motivaci za oním useknutím hlavy, provedeným se značnou chirurgickou přesností, za stažením z kůže. Proč by to někdo dělal? To není jen o zabití, musí v tom být i něco jiného,“ řekl Delaforce.

Když vydávala jeho ctihodnost Barry O’Keefe, soudce, který měl proces na starost, rozsudek, udělil Knightové nejtvrdší trest, jaký byl kdy ženě v Austrálii přiřčen – bezpodmínečné doživotí.

„Poslední minuty jeho života pro něj musely být chvílí opovrženíhodné hrůzy, tak jako byly naprostým požitkem pro ni,“ řekl soudce Barry O’Keefe. „Neprojevila žádné známky pokání nebo lítosti a její propuštění by představovalo vážné ohrožení společnosti.“

V červnu 2006 Knightová žádala o podmínku. Tvrdila, že doživotní trest bez možnosti podmínky byl příliš přísný.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sérioví vrazi: Patnáct příběhů, které otřásly světem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.