Copyright © Vladimíra Černajová, 2020

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Vladimíra Černajová, 2020

Redakční úprava Otilie Grezlová

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

v edici Klokan, 2020

shop@alpress.cz

Vydání první

978-80-7633-338-3

Milé čtenářky a milí čtenáři,

žít single je dnes docela rozšířený styl života a má své nesporné výhody. Děláte si, co chcete a kdy chcete, nemusíte svá přání nikomu přizpůsobovat, nikdo vám nedělá binec v bytě, nevymačkává pastu od prostředka, nenechává oholené vousy v umyvadle, nepřepíná tupě televizní kanály v rytmu tří sekund a netrousí špinavé ponožky na trase obývák–ložnice. Pokud na tyto stránky zavítali i pánové, nechť si doplní obdobný žebříček nesnesitelných ženských zlozvyků. Jak se říká, každý máme to své.

Ale občas zapomeneme, že vztah obnáší i tyto drobné nepříjemnosti, a začneme pociťovat potřebu sdílet s někým život. Člověk je přece jen tvor párový. A pak už myslíme jen na to, že jsme dlouho nedostaly kytku, že už nám dlouho nikdo nepřinesl snídani do postele, že už nám dlouho nikdo nepřivezl léky, když nám bylo špatně, a že pyžamovou párty s kamarádkami byste případně vyměnila za romantickou vanu se svíčkami ve dvou, a to i s dlouhodobější perspektivou.

A pokud se náhodou nevyskytuje ve vašem okolí žádný adept, který by sliboval vaše sny naplnit, vrhnete se na seznamky.

A to je teda vichr z hor!

Kdo nezažil, neuvěří.

Ale jak říká jeden můj kamarád: „I špatný zážitek je dobrá zkušenost.“ Ačkoliv… zážitky ze seznamky nemusí být nutně negativní. Mám pár přátel, kteří na sebe právě tímto stylem narazili a přešli od životního modelu single k „… a žili šťastně až do smrti“.

Omlouvám se tedy, že na stránkách této knihy budou převažovat spíše setkání, která velkým finále nedopadla, ale důvod je jednoduchý – je to prostě daleko větší sranda.

Obvykle nejsem zastánce hesla všech optimistů „Co tě nezabije, to tě posílí“. (Jakože když si třikrát zlomím nohu, tak bude po každém úraze silnější a silnější? Nebo se třikrát nervově zhroutím a budu mít s každým kolapsem stabilnější psychiku? Blbost!) Ale v tomto případě bych vzala na milost modifikaci: „Co tě nezabije, to tě pobaví.“ Po takovém zmordovaném randeti máte totiž s kamarádkami co probírat. A věřte, že když s nimi nad ryzlinkem a líčením jejich schůzky naslepo brečíte smíchy, určitě Frantu, co přesně ví, kolik je ve městě hospod, která má nejlevnější pivo, a má jen tři zuby, což na fotce na seznamce dovedně skryl, přestanete brát jako hodinu života, kterou vám už nikdo nevrátí.

Takže, milé dámy a milí pánové, pokud jste singl a už ve vaší mysli hlodá červíček, že byste rádi přestoupili na párovou jednosměrnou kolej, přeji vám nejen hodně štěstí, ale hlavně ať se při rekognoskaci terénu pobavíte.

Dejte vědět, jak jste dopadli, můžeme pak společně napsat druhý díl.

Držím vám palce.

Autorka

Pozor, pozor!

Postavy v knize jsou fiktivní. Některé a částečně. Nikdo se nikomu a nic se ničemu nepodobá. A když, tak jen úplnou náhodou. Jestli se, pane, někde poznáte, nejste to vy!

A Stiflerka nemá dlouhé vlasy.

Vůbec.

„V životě ženy poznáme sedm období:

batole, dívenka, slečna, mladá žena, mladá žena,

mladá žena, mladá žena.“

George Bernard Shaw

1. Pyžamový mejdan

„Mami, ta koupelka vypadá, jako by ses snažila spláchnout kokain,“ četla jsem v mobilu příchozí esemesku.

No bodejť, když ten tvůj andílek při přebalování tak máchal ručičkama i nožičkama, že mi vykopl z ruky pudr a z uvolněného uzávěru se na něj vysypal celý obsah krabičky. Obírala jsem hromádky z oušek, z bříška, ze stolu, z křesla a odbíhala s kupkami vířícího se prášku v dlaních do koupelky k umyvadlu. A vtom klika cvakla, dveře letí, máma vchází do dveří. Nestihla jsem zamaskovat stopy.

„Divné. My si s Kubíkem dávali jen trávu,“ odeslala jsem odpověď, nastartovala auto a začala se v myšlenkách zaobírat svým večerním programem.

Plánuji totiž s kamarádkami pyžamový mejdan. A s největší pravděpodobností to jako vždy skončí u propírání chlapů. Vnímám, že se nám tady v posledních letech, řečeno slovy klasičky, „rozmohl takový nešvar“. Internetové randění. Ne, že by na tom záleželo, ale jsem jediná z bandy čtyř kamarádek, která je v tomto směru čirý teoretik. Ty další jsou Pavla, Dáša a Stiflerka a jejich doménou je naopak výhradně praxe. I když ta prostřední zmiňovaná už má utrum. Ta hledala a nalezla. Seznámila se jak jinak než přes seznamku.

Skoro denně poslouchám jejich mnohdy neuvěřitelné historky. Když se sejde prototyp emancipované ženy s domácí maminou a doplní je lady vamp, vychytají všechny mužské perly ze seznamkového portfolia, takže je co poslouchat.

Dáša provozuje horskou chatu s hospodou, ale jinak je nejspokojenější doma na zahradě. Její pelargonie, které přepadají z okenních truhlíků v hustých, barvami hrajících trsech, jsou široko daleko pověstné a skalka před domem je tak vymazlená, že od března až do listopadu není ani týdne, kdy by nebylo pár keříků a popínavých rostlin v květu. A když ještě žil její Eda, tak cestovali. Někdy letecky, někdy autem, ale snad nejvíce toho nalítali na kole, což Dáše zůstalo doteď. Člověk si s ní ani nezašel na pivo, protože nevěděl, jestli je zrovna na Šumavě nebo na Mauriciu.

Pavla šéfuje reklamní agentuře a běhá. Běhá pořád, běhá dobře, běhá ráda. Běhá od té doby, co odběhla od manžela s cílem nevrátit se. Je rázná, nepotrpí si na dlouhé řeči o ničem a během pár minut vycítí, jestli je chlap srovnaný se sebou i se světem a příjemně pohodově pařezoidní, nebo už předem potřebuje o něčem ujišťovat a zvedat ego. Od takových rychle zdrhá. A jak říkám, zdrhá dobře. Snad jednou najde takového, kterému nebude chtít ukázat rychle se vzdalující záda.

No a Stiflerka má útulný malý butik se značkovou dámskou módou a po večerech vyrábí keramické šperky. Na ruční práce je fakt šikovná a kreativní. Když to nejsou šperky, tak svíčky, a když ne svíčky, tak mýdla. Je sošná, vzrostlá, a na příslušných místech patřičně balkonově zaoblená. Jo a taky rozvedená. Manžel usoudil, že je dobrý nápad vyměnit sexbombu za anorektičku. Proti gustu žádný dišputát. Proč jí říkám Stiflerka vysvětlím hned v prvním příběhu, který se jí týká.

Všechny tři jedním okem dohlížejí na své dospělé děti a případně i malé vnuky. Ani jedna z nich není v tom seznamovacím stadiu, kdy si holka po třicítce uvědomí, že nějaké škvrně by nebylo na škodu a že teda ideálně i s tatínkem. Všechny tři už životního muže měly a děti mají. A to člověku dává přece jen určitou volnost při výběru, protože za vámi nestojí biologické hodiny s nožem a netlačí na krční tepnu.

A já kromě toho, že jim dělám vrbu, funguji jako holka pro všechno v hotelu. Oficiálně ho sice řídím, ale v praxi to vypadá tak, že když snídaňářka chytne moribundus, vstávám ve čtyři chystat hostům snídaně, a když má recepční rodinnou krizi, jdu si sednout na recepci a culit se na hosty. Ale „holka pro všechno“ se na vizitky většinou nepíše. Mám dvě dospělé dcery, které už si žijí svůj život a mají své bezvadné chlapy, o víkendech zvu mladé na oběd, vyprávím malému Kubíkovi pohádku „Jak šli bagr, buldozer a náklaďák stavět dálnici“ a vybírám nejhezčí zavinovačku pro malou princeznu, která je na cestě.

Zaparkovala jsem před nákupním centrem, posbírala tašky a vyrazila ke vchodu. Musím udělat nákup na náš dnešní pyžamový mejdan. Není větší kalba, než řádění čtyř čtyřicátnic. Vy, kteří si myslíte, že začít večer v obýváku a ráno skončit v Las Vegas je záležitostí výhradně mladých a neklidných, se docela mýlíte. I my jsme schopny začít v obýváku a skončit… o pět kilometrů vedle, na Stodolní! Jak říká jeden můj kamarád: „Stará stodola nejlíp hoří.“ Je to cynik, ale něco na tom bude. Člověk neví, kdy si užívá naposledy, že.

Takže čtyřikrát Tramín červený, pozdní sběr, dvakrát Captain Morgan, Coca-Cola naprosto ne-light, čokoláda Milka s ořechy a karamelem XXL, avokádo, rajčata, mozarella, sýr Brie, Primátor, niva na omáčku ke kuřecím nudličkám, cukrový meloun a parmská šunka, gumové medvídky pro Dášu, arašídy v cukru pro Pavlu a Toffifee pro Stiflerku… V hlavě vypočítávám, co všechno ještě přidat do vozíku.

Dáša se nasouká do svého modrého trička s medvídkem, co pamatuje Franz Josefa, Pavla nahodí teploučké kostkované flanelové pyžamo a Stiflerka se vyprsí v krajkovém saténovém overalu. Ovšem všechny svůj spací ohoz doplní teplými vlněnými fuseklemi. Když jsou nohy v teple a víno na stole, nemůže být svět lepší.

Dnes večer je Dášino rozloučení se seznamkou. Slavnostně smaže všechny své profily.

„Díky bohu, že už nemusím randit,“ pravila, když odklikla poslední delete.

„Holka, tak to ti věříme,“ přikývly unaveně Pavla se Stiflerkou. Chápala jsem jejich únavu. Však jsem jim v jejich seznamkovém konání dělala vrbu a psychologa v jednom už dobré dva roky.

Posuďte sami…

„Muž je dost hezký, když neděsí koně.“

J.-A. Barbey d’Aureville

2. Příběh Dáši a Delona

„Co to cítím?“ pokrčila nos Dáša, když mi přišla otevřít.

„Ocet!“

„Nakládáš okurky, nebo to je nějaký nový parfém?“

„Šlápla jsem na včelu. A nelíbilo se to ani jedné z nás. Už třetí den čekám, až mi splaskne palec, obalený octovým obvazem.“

„Chuděra včela.“

„Já jsem jí chtěla říct, že mě to mrzí, že za naši srážku zaplatí životem, že jsem na ni opravdu nechtěla šlápnout a že se omlouvám, ale vyletělo ze mě jen:

„,Ty sv…ě zasr…á, do prd…, teda: Do sluníčka!‘ Co máme malého, nadáváme slušně.“

O chvíli později už jsme s Dášou seděly na zahradě u jednohubek a lahvinky veltlínu.

„Nemáš tu nějakou citronelu nebo repelent? Ti komáři jsou otravní. Jeden bodanec mi stačil.“

„Nemám. Jsem ráda, že mě opíchá aspoň komár!“ ucedila Dáša ironicky.

Omlouvám se za to jadrné tvrzení, ale vyjadřuje jasně stadium, ve kterém se má kamarádka právě nacházela.

Jakýkoliv zdvořilý opis by neodpovídal realitě.

Měla nádherné manželství. Eda byl skvělý chlap a oba spolu fungovali jako dvojice, která nedá bez druhého ani ránu. Měli horskou chatu s hospodou, bowlingem a několika pokoji, která je živila. Pracovali spolu, cestovali spolu, chodili spolu na pivo, smáli se spolu a i po dlouhých letech na sebe slyšeli. A jak známo, to se pánu bohu často nelíbí. Řekne si, že tady se má někdo asi moc dobře, a do toho štěstí trochu šlápne.

A tady to fakt přehnal.

Nemoc, léčba, nemoc, léčba, více nemoci, více léčby… a konec.

Dáša byla už sedm let sama.

Pět let si ani nedovedla představit, že by Edovo místo měl zaujmout někdo jiný. Pak ale pochopila, že ona je ještě naživu a že by měla čas, který má, využít smysluplně. Bylo jí k padesátce a začala brouzdat po seznamkách.

„Myslím, že dneska se s tebou zpiju. Včera jsem měla rande naslepo a to jsi nezažila tu hrůzu.“

„Myslíš, že to bylo horší, než když jsi mě v pěti letech dávala čurat do kopřiv a spálila mi pipku? Dodnes si ten zážitek pamatuju!“

„Tak promiň. Když ty jsi za námi furt lezla a chtěla sis hrát, a my jsme už běhaly za klukama a nepotřebovaly jsme otravné děcko, co nám visí na patách. Trochu jsme to přehnaly, no.“

„No budiž, tak co ten Delon?“

„Delon neměl zuby ani vlasy, ale to na něm byl ten nejmenší problém.“

„Eh?“

„Jo. Takže… nalíčila jsem se, ohákla – vidíš, že mám čerstvý přeliv – a celá taková krásná jsem vyrazila na rande.“

Mimochodem… ona Dáša fakt je „celá taková krásná“. Naprosto upřímně říkám, že má nejhezčí oči, jaké jsem kdy viděla. Velké, modro-fialkové, ozdobené hustými přírodními řasami, žádné umělé nástavce. V kombinaci s načervenalou hřívou je fakt kočka. A žádný žebřiňák, pěkně ženská krev a mlíko.

„No a už když jsem se blížila do té kavárny a podle popisu modrá bunda, málo vlasů mi došlo, že to je ON, mého srdce šampion.

Usmál se a já zjistila, že nemá zuby, což fotka na seznamce dovedně skrývala. Nestihla jsem se otočit na podpatku a zdrhnout, protože to byl fakt nečekaný estetický zážitek, takže jsem si přisedla. Takové ty zdvořilostní řeči a pak spustil:

,Maš parchanty?‘

,Prosím?‘

,Esli maš parchanty?‘

,Ne, nemám parchanty. Mám dospělou dceru Dominiku, inženýrku.‘

,No bo ja se o žadne cizy smrady starat nebudu. Enem abysy věděla.‘

,Děkuji, jsem ráda, že to vím.‘

,A nemam robotu a žadne prachy. Enem abysy věděla.‘

,Aha.‘

,A byl sem v blázincu.‘

,Ano?‘

,Bo ja nesem normalni.‘

,Hm… To bych vážně neřekla.‘

,Jo a seděl sem.‘ Vytáhnul trumf.

,Seděl jste?‘

,Jo! Ale neprávem!‘

,Jistě… A prosím vás, proč mi to vlastně říkáte?‘

,No enem abysy věděla.‘

A při každém „enem abysy věděla“ mi zašermoval rukama před obličejem, asi aby to zdůraznil nebo co. Po třetím šermířském výpadu už jsem měla tik.

,A kolik maš času?‘

,No původně jsem měla dvě hodiny, ale teď už musím naléhavě jít.‘

Stačilo deset minut a bylo vymalováno.

Ale hlavně neměl ty zuby!… Enem abysy věděla,“ uzavřela Dáša.

„No to jo… Já si říkala, co ti na něm vadilo.“

„Eslipa já nejsem moc náročná,“ pravila spokojená, že vyvázla ve zdraví.

„Jsou tři druhy mužů, kteří nerozumějí ženám: mladí, dospělí a starci.“

Tristan Bernard

3. Příběh Dášina bráchy

„Hele, a může v tom vašem feministickém kroužku přijít se svou trochou do mlýna i starý šovinista?“ zeptal se Dášin brácha Petr, který nás už chvíli poslouchal.

„Ale jistě, doktore Hausmanne, přisedněte. Tak jak to vidí chlap?“

„Ono nejenom chlapi jsou podivní týpci, před kterými je radno zdrhat. Měl jsem po rozchodu s Lídou období, kdy jsem brousil po seznamkách, a některé ženské byly fakt poklad. Jen je zakopat.“

„Ty jsi snad nemohl mít problém sehnat dobrou ženskou,“ poznamenala jsem nevěřícně.

On je totiž Dášin brácha pěkný chlap. Je mu kolem čtyřiceti a potvrzuje neúprosný zákon přírody, že chlap s věkem zraje jak víno, zatímco ženská jede šupem dolů. Sean Connery může i v sedmdesáti hrát milovníka s partnerkou odpovídající věkem jeho vnučce a bude to vypadat uvěřitelně. Ale představte si stejnou milostnou situaci třeba mezi Barbrou Streisand a Justinem Bieberem. A to Streisandka vypadá dobře.

Jak říkala paní režisérka Věra Chytilová:

„No jó, mužský, ti nestárnou. Šediny je zdobí, brýle jim svědčí, vrásky jsou sexy. Žádné křečové žíly. Žádná celulitida. Žádné klimakterium. Ale pak najednou… zdechnou.“ Musíme se utěšovat tím, že žijeme v průměru o sedm let déle.

„No jo, furt si vy ženské stěžujete. Víš ty vůbec, proč umíráme dřív než vy?“ reagoval na mé remcání Petr, když jsem část svých úvah řekla nahlas.

„Ne.“

„Protože chceme.“

Uzavřel téma a pustil se do vyprávění.

„Narazil jsem na ni na seznamce. Chvíli jsme si po večerech psali, ona byla z Brna, takže to bylo docela z ruky. Ale působila jako sympatická holka. Já měl v té době po rozchodu srdce na hadry a snažil jsem se to přebít. A jednou jsme se domluvili, že se teda už konečně sejdeme. Jel jsem do Brna, sraz jsme měli u divadla na náměstí a pak jsme si užili strašně fajn odpoledne. Toulali jsme se od náměstí k Petrovu, kolem domu Huga Haase, odtud zase zpět z kopce dolů. Průběžně jsme se zastavovali na dvě deci, takže než jsme večer dorazili na hotel, byli jsme už řádně sťatí.“

„První rande a hned hotel? Brácho, ty se nezdáš,“ pravila Dáša.

„Jo. To se mi taky stalo poprvé a naposled, ale Herta byla strašná ranařka.

No a začali jsme s různými intimními aktivitami, dostávali se do varu a najednou… Plesk! Přilítla mi facka jako… no jako Brno. Tak jsem jenom potřásl hlavou, řekl si, že se mi to asi jen zdálo, že to bylo nedopatření, a pokračoval jsem. A vtom… Plesk! Ty vole, druhá! Tak to jsem už konsternovaně zkoprněl. Tady něco nehraje.

Následným dialogem jsme si vyjasnili, že ona to má ráda fakt natvrdo, což já zrovna ne. Naštěstí jsme byli tak sťatí, že jsme za chvíli usnuli a spali až do rána jak zabití.“

„Takže sis jel do Brna pro nářez,“ svíjela se smíchy Dáša.

„Já mám vůbec na tyhle typy štěstí. Asi o rok později jsem měl rande s holkou z Bruntálu. Taky přes seznamku. Přišla v policejní uniformě a s obuškem a hned dala jasně najevo, kdo je mezi námi dvěma chlap. A já to rozhodně nebyl. Nemusím říkat, že žádné podruhé už nebylo.

Ať to nezamluvím. Je to neuvěřitelné, ale s Hertou se z nás stali fakt kamarádi. Sice už nikdy žádné intimní pokusy neproběhly, v tom jsme měli oba jasno, ale ona se mě v podstatě ujala. Já byl v té době při penězích, protože jsem prodal firmu, plus jsem byl citově na hadry. A ona viděla, že jsem dokonalý cíl pro zlatokopky, takže mi dávala lekce, jak se taková potvora chová, co používá za metody, prostě mě zasvěcovala do myšlení vypočítavých ženských, co jdou po prachách, abych nějaké nenalítl.“

„A už jsi takovou zkušenost měl?“ Docela mě to zajímalo podívat se na věc pro změnu z pohledu chlapa.

„No asi jo. Měl jsem rande s holkou, co mi tvrdila, že se jí po cestě pokazilo auto, a pak se ze mě pokusila vytáhnout pět tisíc. Jsem možná trochu naivní, ale nejsem idiot. Tahle holka to asi měla jako osvědčenou metodu jak přijít k penězům. Kdyby z člověka vytáhla padesát litrů, tak by riskovala, že ji udá na policii, ale při téhle částce většinou stud převáží nad naštvaností a chlap drží pusu.“

„A s tou Hertou už jste si potom jen psali, nebo jste se i scházeli?“

„Kdepak psali, scházeli! Jeli jsme třeba na víkend do jednoho welness hotelu v Polsku, kde měli čtyři obrovské bazény, tam jsme se na pokoji totálně zkárovali, seděli jsme v posteli s notebookem na peřině a pět hodin si pouštěli fláky ze šedesátých let a pařili.

Anebo jsme si zaletěli do Anglie, protrajdali Londýn, navštívili Tower, pak jsme zajeli na Stonehenge… Skvělý prodloužený víkend. Fakt jsme se nacestovali. Prostě super parťačka to byla.“

„Takže ti vysvětlovala, jak si máš dávat bacha na zlatokopky, které by tě mohly využívat, zatímco ti pouštěla žilou?… Anebo si to platila sama?“ rýpla si Dáša.

„Hm… no jo, vlastně…“ zamyslel se Petr. „Ale co, bylo to fajn a stálo to za to.“

„A jak to je s ní teď?“

„Pořád jsme v kontaktu. Jí se v té Anglii nějak zalíbilo a dneska tam už pár let bydlí. Přestěhovala se do Londýna, našla si tam práci v restauraci a žije s takovým pokérovaným mamutem.“

„Pokérovaný mamut, co si nechá líbit v posteli nakládačku?“ zajímalo mě.

„Patrně jo.“

„Tak hlavně, že se našli. Nevyzpytatelné jsou cesty Amorovy.“

„A hlavně, žes ji nedotáhl domů. Musela bych pokoj pro hosty předělat na mučírnu,“ uzavřela Dáša.

Dojeli jsme zbytek vína a dozobali jednohubky. Mezitím se zešeřilo a rozsvítila se Dášina solární světýlka podél cesty do zahrady.

„Já vás opustím drazí, musím ještě balit,“ zvedla jsem se k odchodu.

„No jo, vlastně, letíš na Korfu jógovat!“ uvědomila si Dáša.

„Letím, letím a strašně se těším,“ zamávala jsem na odchodnou. „Mějte se tu, jak chcete, a nevolejte mi.“

„Když první z našich devíti dětí zakašlalo, hned jsem volala pohotovost. Když náš poslední spolkl cent, řekla jsem jen, že mu to srazím z kapesného.“

J. Shortová

4. Babka skákající přes plot

Mami, zvu tě v pátek na oběd.

Přišla mi esemeska od mé dcery Ivanky, právě když jsem na horkém písku balancovala v pozici bojovníka a koukala na bělavou pěnu přílivu Středozemního moře s azurovým obzorem v dálce. Jezdím na Korfu každý rok s bandou jogínů. Dvakrát denně jóga na pláži – při východu slunce a při západu, šumění moře do ucha, lehký větřík vám sype písek při každé pozici do očí, do uší, do vlasů, do pusy… na sobě máte povlak z opalovacího krému, potu a písku, který po zalisování do kůže při cvičení nesundá ani následná sprcha, a během dne víno, víno, víno, mořské potvory, slunění, řecký salát, olivy, moře, tzatziki a feta sýr. Jo, a nezapomněla jsem, že ještě víno? Při večerním cvičení nám pak nikomu moc nejdou rovnovážné pozice. Pokoušíme se sice o poetické fotografie siluety v pozici tanečníka nebo orla proti západu slunce s mořem za sebou, ale vychází z toho tak akorát rozverný baleťák před důchodem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sejdeme se v pět.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.