Za finanční přispění k vydání knihy děkujeme následujícím institucím a firmám: Nadace Tomáše Bati, IVF Czech Republic s.r.o., Hotel Tomášov, Baťovka 1897, tým projektu Pacific Panzer General.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Jan Beránek, 2020

Cover © Veronika Lahodná, 2020

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2020

ISBN 978-80-7588-176-2 (epub)

ISBN 978-80-7588-177-9 (mobi)

Mé babičce Františce, in memoriam

Obsah

Tři roky na cestě

1. V rodinném archivu

Poválečné doufání

Konec nadějí

In memoriam

2. Detektiv Google

Procházkovi krajané

Australský zázrak

3. Cesta do Zlína

Poklady Baťovy vily

Nálezy ve Státním okresním archivu

Jaké to bylo u Bati

4. Návštěva Vémyslic

Vémyslice za války

Prvorepublikové Vémyslice

Silvestr ve škole

Ještě něco o rodině

5. Čechoslováci v Singapuru

Co ještě se psalo o Baťovi

Život baťovců v Singapuru

Neshody mezi singapurskými Čechoslováky

6. Bat’ovým spolupracovníkem

Prodavačem u Bati

Jak se dělala pedikúra

7. Ze Zlína do Singapuru

Plavba na Dálný východ

Cesty Tomáše Bati a Josefa Kramoliše

Od Sandokana k Baťově průmyslovému zpravodajství

8. Dění v Asii před druhou světovou válkou

Americká expanze

Japonská expanze

První světová válka a německé kolonie v Tichomoří

Japonsko versus Spojené státy mezi válkami

Fašizace Japonska a vypuknutí čínsko-japonské války

Konečná eskalace mezi Japonskem a Spojenými státy

9. Silvestr singapurským dobrovolníkem

Singapurští dobrovolníci

Čechoslováci v dobrovolnickém praporu

Silvestrův výcvik

Obrněné automobily

10. Válka o Malajsko

Začátek války o Malajsko

Nálety na Singapur: „Žapani jsou tady!“

Potopení britské flotily

Japonský blitzkrieg

11. Pád Singapuru a nezvěstný Silvestr

Triumf Malajského tygra

Dobytí Singapuru z pohledu baťovců

Další Čechoslováci v bojích na Filipínách a v Hongkongu

Čtyři hypotézy o Silvestrově smrti

12. Silvestrova smrt, hypotéza první:  Masakr v Alexandřině nemocnici

Masakr podle Petera Brutona

Co dalšího se mi podařilo zjistit

13. Silvestrova smrt, hypotéza druhá: Boje na kopcích Pasir Panjang

Hrdinové Pasir Panjangu

Další svědectví o průběhu bojů

14. Silvestrova smrt, hypotéza třetí: Japonské zajetí a tajemné seznamy

Čechoslováci v zajetí

Seznam kapitána Nelsona a příběh jeho truhly

15. Silvestrova smrt, hypotéza čtvrtá: Evakuace ze Singapuru

Evakuace žen a dětí

Poslední konvoj ze Singapuru

16. Dnešním Singapurem

V Silvestrových šlépějích

Na místech Silvestrova posledního odpočinku

Zemřeli za svobodu všech lidí

Živý příběh

Rodina Silvestra Němce zjednodušený rodokmen

Seznam Čechoslováků žijících v Singapuru na začátku roku 1942

Prameny a literatura

Poděkování

Obrazová příloha

O autorovi

Přečtěte si ukázku z knihy Dlouhý krok do tmy

Přečtěte si ukázku z knihy Sestup

Tři roky na cestě

Před třemi lety jsem začal pátrat po stopách svého záhadně zmizelého prastrýce Silvestra Němce. Vůbec jsem netušil, kam mě bádání zavede – od samého začátku to bylo dobrodružství s otevřeným koncem.

Nakonec se jedná hned o několik příběhů spletených dohromady: mého prastrýce Silvestra a dalších baťovců, mého dnešního pátrání i řady pozoruhodných lidí, s nimiž jsem se na své objevné cestě potkal, a kteří se tak stali její součástí.

Tohle jsem si poznamenal na počátku, v březnu 2017:

„Dnes jsem se rozhodl začít psát příležitostný blog o svém pátrání po informacích a dokumentech souvisejících se životem a smrtí mého prastrýce Silvestra Němce.

Někdy před válkou ho firma Baťa vyslala do své pobočky v Singapuru. Tam ho na konci roku 1941, po útoku na Pearl Harbor, zastihla válka. Narukoval jako dobrovolník a účastnil se obrany Singapuru před japonskou invazí. Během pádu Singapuru v únoru 1942 pravděpodobně zahynul, i když jisté je jen to, že jeho stopy tam tehdy končí a on se po válce už nikdy nevrátil.

Pro jeho rodinu v jihomoravských Vémyslicích to byla velmi traumatizující událost. Rodiče nejenom že ztratili mladého syna, ale ani po válce se nedozvěděli skoro nic o jeho osudu. Úředně byl prohlášen za mrtvého na základě oznámení britského ministerstva války teprve roku 1947.

V roce 1951 pak britská vláda přiznala rodině malé odškodnění, vyčíslené na základě seznamu ztraceného Silvestrova majetku. Venkovské rodině se ale ze zahraničí nakonec dostal jen zlomek očekávané částky a ani prosebné dopisy úřadům na tom nic nezměnily. Pocit, že je tak někdo ještě ke všemu ošidil o Silvestrovu pozůstalost, pak jen prohloubil zklamání, beznaděj a hořkost rodičů i sourozenců Němcových.

Patrně i proto se o Silvestrovi a jeho příběhu v rodině skoro nemluvilo. Moje máma ho nikdy nepotkala: zmizel tři měsíce předtím, než se narodila, a navíc deset tisíc kilometrů daleko. Já sám si z dětství matně vzpomínám jen na občasnou zmínku jeho jména, to když má babička – Silvestrova sestra – šla upravit záhon u pomníku obětem druhé světové války, který stojí ,na městečku‘ čili v centru obce. Mezi šestnácti zahynulými je na něm vyryto i Silvestrovo jméno.

Ačkoliv jsem čas strávený během dětství a mládí na vesnici u babičky miloval, Silvestr pro mne býval jen abstraktním jménem vztahujícím se k neurčitému příběhu babiččina bratra, který zahynul kdesi na opačném konci světa někdy během války.

Z hlediska velkých dějin není Silvestrův příběh nijak výjimečný. V pekle druhé světové války podobně padly nebo zmizely statisíce a miliony dalších. Silvestr bránil Singapur jako dobrovolník v hodnosti vojína, jeho role v boji byla krátká a patrně nevynikla nějakým mimořádným hrdinstvím.

Kdybych býval začal pátrat před dvaceti lety, mohl jsem mít ještě šanci najít přímé svědky a zaznamenat jejich vzpomínky. Dnes je bohužel na hledání žijících pamětníků tehdejších událostí pozdě.

Zmapováním a zdokumentováním dnes již téměř zapomenutého příběhu bych ale chtěl aspoň trochu přispět k oživení Silvestrovy památky: v rámci rodiny i mezi těmi, kdo se o něm díky mému psaní dočtou.

Nedělám si naději, že se historické události podaří zcela objasnit. Jsem ale stejně tak zvědav i na setkání s lidmi a institucemi, na které cestou narazím, a které se tak stanou součástí příběhu nového: odehrávajícího se dnes, pětasedmdesát let od Silvestrova pravděpodobného úmrtí. Tehdejší i dnešní příběh mají jedno společné – oba mají otevřený konec, což je, myslím, činí ještě zajímavějšími.“

Když se dnes ohlédnu zpět, ani ve snu by mě tehdy nenapadlo, že se ve svém pátrání dostanu tak daleko. Fascinuje mě, kolik věcí se dá o prakticky zapomenuté minulosti zjistit, jakými směry se příběh může rozvinout, na kolik překvapení a někdy i doslova zázraků člověk narazí. A hlavně – kolik zajímavých věcí jsem se dozvěděl a kolik nových pozoruhodných lidí, s nimiž bych se jinak v životě nejspíš nesetkal, se stalo mými novými přáteli!

Vydání knihy nebylo dlouho mým záměrem, ba naopak – měl jsem, a pořád trochu mám, určitý odpor k tomu, jak snadno dnes leckdo píše a vydává knihy o lecjaké banalitě. K překonání rozpaků mě nakonec přimělo mimo jiné i to, že příběh psaný původně jako blog si našel řadu příznivců.

Touto knihou ovšem má cesta nekončí, její příběhy žijí dál a nepochybuji o tom, že mě čekají ještě další objevy a poznání. Děkuji všem, kteří mé úsilí podpořili, za jejich přízeň a laskavost.

Silvestr by právě oslavil sté první narozeniny a jsem rád, že mu tímto aspoň částečně vracím jeho dávno ztracený život.

Jan Beránek

říjen 2020

1.
V rodinném archivu

Zapomenutý Silvestrův příběh pro mě začal ožívat v únoru 2017. Jak se ukázalo, bylo to přesně pětasedmdesát let od jeho předpokládané smrti, což jsem v tu chvíli ale netušil. Zpětně si uvědomuji, že je to jedna z řady pozoruhodných náhod, které mě při pátrání potkaly.

Tehdy mi při jedné z návštěv příbuzných máma přinesla složku se starými rodinnými dokumenty. Věděla, že se snažím zmapovat náš rodokmen, takže staré oddací a úmrtní listy přišly vhod.

Ukázalo se, že mezi papíry jsou rovněž dva tucty písemností, které se vztahují přímo k mému prastrýci. Našli jsme jedno jeho psaní z března 1939, které poslal domů krátce po svém příjezdu do Singapuru. A pak několik dopisů mezi rodinou a třemi Silvestrovými přáteli a kolegy ze singapurské pobočky firmy Baťa. Ti se po válce snažili zprostředkovat rodičům informace o Silvestrově osudu, které jim byly známy – popisují, jak ho sami marně hledali, a vzpomínají, kdy ho viděli naposledy.

Poválečné doufání

Chronologicky nejstarší zpráva je z prosince 1945 a přichází od Pavla Ambrože:

„Byl jsem s Vaším synem S. Němcem zaměstnán u fy Baťa Shoe Co. Ltd., v Singapore. Byli jsme přátelé. Oba jsme byli dobrovolníky Singapore Volunteer Forces, a když vypukla Japonská válka, byli jsme mobilizováni a zařazeni do Britské armády v Singapore. Já jsem byl jako kulometčík; Váš syn byl u obrněných automobilů.

Asi tři dny před okupací Singapore Japoncama byl raněn a převezen do polní nemocnice. Po pádu Singapore (15. 2. 1942) jsem jej hledal ve všech nemocnicích, ale nenašel jsem jej. Nyní, když Angličani znovu okupovali Singapore, shledal jsem ve vojenských seznamech, že je veden v seznamu jako nezvěstný.

Je možné, že odejel na některé lodi, které evakuovali Evropany ze Singapore a byli chyceni japonskými válečnými loďmi a byli internováni v různých zajateckých táborech na Jávě, Sumatře a různých místech po Indonésii. Na Jávě je asi 250 000 zajatců a dosud nejsou přesné záznamy všech jmen. Zatím se tam stále bojuje.

Po zabrání Singapore Japoncama šel jsem se podívat do mého a jeho bytu. Oba byly vykradené […] Doufám však, že jakmile spojenci vyřídí okupaci Jávy, že jej najdou v některém zajateckém táboře.“

Nevím, jaké informace Silvestrovi rodiče dostali už dříve, ale dost možná právě tohle byla první konkrétní zpráva o jejich synovi z Dálného východu.

Dnes už víme, že naděje na to, že se Silvestr ještě někde objeví, byly plané. Představuji si živě bolest a bezmoc, kterou rodina nezvěstného mladého syna musela cítit, i naději nastíněnou panem Ambrožem, k níž se jistě zoufale upínali.

Dopis, který se zmiňuje o možnosti, že Silvestr může být stále naživu v některém ze zajateckých táborů, rodinu žijící na jihomoravském venkově jistě povzbudil, aby v rámci svých možností hledala dál.

Později jsem v pražském Národním archivu objevil složku vedenou repatriačním odborem na tehdejším Ministerstvu ochrany práce a sociální péče. Byla založena v září 1945 pod značkou K–12837 a nadpisem „Věc: Sylvestr Němec – pátrání – Singapor“. Uvnitř je však pouze linkovaný papír s několika ručně psanými řádky: „Sylvestr Němec, roz. 19. 10. 1919, pracoval u fy Baťa ve Zlíně do r. 1941, pak odjel s ostatními zaměstnanci Bati do Singapuru. Kontakt: František Němec, Vémyslice 23, u Moravského Krumlova.“ Zezadu je pak ještě strojopisná poznámka „19.11.45 – Formulář pátrací do Singapuru“. Státní úřady se tedy zjevně v pátrání nikdy daleko nedostaly.

Silvestrovi rodiče na tom bohužel nebyli o mnoho lépe.

Ve složce s rodinnou korespondencí se z roku 1946 dochovala i kopie odpovědi rodičů Němcových Pavlu Ambrožovi. Poslali ji do indického Batanagaru krátce po Novém roce, dne 12. ledna 1946. (Batanagar u řeky Huglí vybudovala roku 1934 na místě původního močálu firma Baťa jako své typické baťovské městečko kolem velké továrny na výrobu bot. Dnes se stal součástí širšího předměstí Kalkaty a téměř celý již podlehl moderní výstavbě. Ke společenství baťovců v indickém Batanagaru i jeho roli v osudu krajanů na Dálném východě se ještě vrátíme.)

Dopis Pavla Ambrože z prosince 1945.

zdroj: archiv Jana Beránka

Pátrací složka založená Ministerstvem ochrany práce a sociální péče krátce po válce.

zdroj: Národní archiv ČR

„Vaším milým dopisem ze dne 21. prosince 1945 způsobil jste nám nesmírnou radost jednak proto, že jsme se dozvěděli něco bližšího o našem synovi, jednak proto, že jste nám vlil aspoň trochu naděje do našich srdcí, že snad přece jenom žije. […] Snad nám nebudete zazlívat, když Vás poprosíme, abyste nám zaslal ještě dalších pět fotografií, abychom mohli podělit všechny z rodiny a jeho známé.“

Silvestrův otec také prosí o jakékoliv další zprávy a zve pana Ambrože, bude-li mít cestu, na návštěvu do Vémyslic, aby si o Silvestrovi mohli osobně pohovořit.
Ambrož z Indie odepsal již zanedlouho a přiložil čtyři vyhotovení fotografie i originální negativ (nic z toho se bohužel nedochovalo). Ke krátké věcné zprávě připsal tento roztomilý dovětek:

„Prosím, nezlobte se, že Vám tyto dopisy píši obchodním stylem, ale já nemám vlohy pro psaní soukromých dopisů. Moje matka mně to stále vyčítá.“

Rodina se koncem roku 1945 obrátila i na vedení firmy Baťa ve Zlíně. Odtud jim těsně před Vánoci odpověděli:

„Obdrželi jsme Váš dopis a sdílíme s Vámi ztrátu Vašeho syna a chápeme, že byste chtěl míti nějakou památku na něj z jeho pozůstalosti. Vzhledem k tomu, že poštovní spojení se Singaporem bylo teprve nedávno obnoveno, nemohli jsme dosud ještě zjistiti podrobnosti o jeho smrti. Pokud byste se však chtěl obrátiti přímo na vedoucího tamější společnosti, tady je adresa […] S veškerou úctou, Baťa a.s., Zlín“

Už 2. ledna 1946 tedy Silvestrův otec napsal také rovnou do dalekého Singapuru Antonínu Jugasovi, který vedl tamní pobočku firmy Baťa. Odvolával se na informaci, že Silvestr možná zahynul:

„Snad pochopíte staré rodiče, kteří nechtějí uvěřiti této pro ně tak bolestné zprávě, a že se proto chápou každé příležitosti, aby tato zpráva byla buď potvrzena a nebo prohlášena jako klamná.“

Ředitel Jugas odpověděl koncem ledna poměrně dlouhým dopisem, který obsahoval několik nových podrobností o Silvestrově roli v obraně Singapuru. Zmínil rovněž některé kroky, které v pátrání sám podnikl:

„Váš syn, stejně jako i všichni naši ostatní dobrovolníci od nás, narukoval dne 4. prosince 1941 a byl přidělen k obrněným vozům (B company) jako voják číslo 13779. Až do konce ledna 1942 měli jsme o všech pravidelné zprávy, ale od doby, kdy započal boj o ostrov Singapore, všechna hlášení ustala. Jen od ostatních našich lidí dověděli jsme se až po kapitulaci, že Váš syn byl raněn a odvezen do nemocnice. Od té doby již o něm nikdo více neslyšel, peklo se v tu dobu převalilo přes Singapore. Trvalo téměř celý týden, než se po jednom objevovali – všichni otrhaní, špinaví, vyčerpaní, ale už ne všichni, jak jsme je očekávali.

Počátkem září 1945, ihned, jak jsme byli anglickou armádou osvobozeni, zajímali jsme se ihned o všechny, kteří v naší rodině scházeli. Dne 12. 11. 1945 dotazovali jsme se písemně na Vašeho syna v hlavním velitelství v Singapore a bylo nám taktéž písemně odpovězeno, že až do té doby, než obdrží Armádní oficiální hlášení, nemohou nám podat o něm žádné informace.

V důsledku toho nemohu Vám tedy ani já podat zprávu, ani kladnou, ani zápornou. Vedeme však v evidenci osud všech našich lidí a neopomenu Vás informovat, jakmile bude oficiální hlášení vydáno […]

Přiloženě zasílám Vám jednu fotografii, kterou jsem sundal z jeho kartotéky u nás, mám dojem, že je to jeho poslední fotografie a může Vám přijít vhod.

Přestože nemám žádné oficielní zprávy, píšu Vám jen proto, abych Vás nenechal dlouho v nejistotě. Vím, jak to je, měl jsem svoji rodinu po celé 3 ½ roku vystěhovanou v Indii a po celou dobu jsem nedostal od nich ani řádku. Manželka sice psala každý měsíc, ale Japonci pravděpodobně všechnu poštu házeli do moře. Jak jsem již sdělil, máme všechny naše Čechoslováky v evidenci a každou maličkost Vám ihned sdělím.“

Na tomto dopise zaujme nejen laskavý přístup pana Jugase, ale i pozornost a péče, jakou firma Baťa věnovala svým československým pracovníkům – píše se tu o nich dokonce jako o jedné rodině.

Je to obrovský kontrast s úředním, neosobním slohem, jakým v květnu 1946 odpovědělo československé ministerstvo obrany:

Dopis od firmy Baťa ze Zlína, napsaný před Vanoci 1945.

zdroj: archiv Jana Beránka

Podrobný dopis od Antonína Jugase, ředitele firmy Baťa v Singapuru.

zdroj: archiv Jana Beránka

„Britské ministerstvo války – aby mohlo případ vyšetřiti – žádá o sdělení vojenské jednotky, u níž Váš syn sloužil. Sdělte proto ministerstvu národní obrany bližší, Vám známé podrobnosti, hlavně však vojenskou jednotku, u níž byl Váš syn v té době zařazen.“

Konec nadějí

Zatímco dochovaná korespondence z let 1945–1946 ukazuje, jak se rodina Němcových zoufale snažila dopátrat osudu svého zmizelého syna, o rok později už přicházely dopisy s nemilosrdným poselstvím: Silvestr se ani po osvobození neobjevil a byl úředně prohlášen za mrtvého.

První nacházíme psaní od britské vlády z Londýna z počátku července 1947, v němž zástupce ministra zahraničních věcí odpovídá Silvestrově matce Františce Němcové:

„S odkazem na Váš dopis z 22. května týkající se osudu Vašeho syna, vojína Silvestra Němce, mne pan ministr Creech Jones požádal, abych Vám s lítostí sdělil, že koloniální správa nemá více informací než to, že byl registrován jako nezvěstný dne 15. února 1942…“

Silvestrův otec vzápětí tento anglicky psaný dopis přeposlal panu Josefu Vyhnálkovi, dalšímu Silvestrovu spolupracovníku a blízkému příteli ze Singapuru. Pan Vyhnálek spolu s již citovanými Pavlem Ambrožem a Antonínem Jugasem patřil mezi lidi z firmy Baťa, kteří se po válce s rodinou Němcových spojili. Rodině z moravského venkova, která pochopitelně anglicky vůbec neuměla, pomáhal zejména vyřizovat úřední záležitosti v zahraničí.

Silvestrův táta na zadní stranu připsal inkoustovou tužkou srdceryvný vzkaz, který mi vhání slzy do očí pokaždé, když se na něj podívám:

„Pane Vyhnálek, srdečně Vás zdravíme a zasíláme Vám tento dopis, co jsme dostali z Londýna. Přečetl nám ho jeden profesor, který je na letním bytě ve Vémyslicích. Máme psat ještě Governorovi, ostatní se dočtete v dopise, co a jak máme dělat. Pane Vyhnálek, všechno [přeškrtnuto] to bude marné, naše hledání a psaní, ten náš Sylva drahý je jistě nebožtík!!!“

Psaní z Londýna Silvestrově matce Františce Němcové.

zdroj: archiv Jana Beránka

Zadní strana dopisu s ručně psaným vzkazem Silvestrova otce.

zdroj: archiv Jana Beránka

A vskutku zanedlouho – 17. července 1947 – úřad singapurského guvernéra pro sociální záležitosti vystavil Silvestru Němcovi úmrtní list.

Není jisté, zda tak učinil v reakci na dotazy z Londýna a z Vémyslic, nebo prostě z vlastní iniciativy v souvislosti s tím, že už uběhly téměř dva roky od osvobození Singapuru a Silvestr se dosud nikde neukázal.

Singapurský úřad však zjevně sám neměl více informací a vycházel pouze z oficiálního údaje, že Silvestr je nezvěstný. Nejistotu ohledně toho, kdy a kde Silvestr zemřel, obsahuje i úmrtní list, který doslova uvádí:

„Na základě záznamů ministerstva se předpokládá, že vojín Silvestr Němec, sloužící u dobrovolnické jednotky SSVF, Čechoslovák mužského pohlaví žijící dříve v Singapuru, zahynul v Singapuru nebo okolí, a to přibližně 15. února 1942 v důsledku japonské invaze do Singapuru.“

Rovněž z léta 1947 pak pochází zásadní svědectví v dopise od Josefa Vyhnálka. Vyplývá z něj, že to byl možná on, kdo Silvestra naposledy spatřil, a to během prudkých bojů na hřebeni Pasir Panjang poblíž jižního pobřeží singapurského ostrova.

Pan Vyhnálek odkazuje rodinu na úmrtní list singapurského úřadu a dodává:

„Toto je zpráva z úředního pramene, já Vám mohu dodat k tomu jenom to, že naděje, že on žije, je velmi malá, jelikož je téměř již dva roky po válce a ještě se nepřihlásil. Je to velmi smutná zpráva, rád bych Vám dal podrobnosti jeho smrti, kdyby mně byly známé. Bohužel nevím nic jiného, než co jsem Vám sdělil při Vaší návštěvě ve Zlíně.

Pamatuji se dobře, jak jsme útočili na Japonce, [Silvestr] byl velmi bledý, a tak se mi zdálo, jako by již něco cítil, že se něco stane. To bylo, když jsme útočili na horu CAP [správně Gap] blízko Pasir Panjang v Singapůru, když dostali jsme se asi do poloviny, tisíce létadel nás zpozorovaly a co byl následek, že jsme byli silně bombardováni a mašínkvérováni. Při tom bombardování jsme se rozprchli do gumovníkových plantáží a to bylo naposledy, co jsem Vašeho Sylvu viděl. Celou dobu v zajetí jsem se domníval, že se mu podařilo dostati se do Indie nebo Austrálie, ale bohužel po osvobození jsem se dozvěděl, že nic není o jeho osudu známo.“

Umrtní list vystavený britskými úřady v červenci 1947.

zdroj: archiv Jana Beránka

Shrnutí úmrtního listu přeložené do češtiny některým ze Silvestrových přátel.

zdroj: archiv Jana Beránka

Pokud vím, nic dalšího se už ani později rodina o Silvestrově konci nedozvěděla.

Pan Vyhnálek, jak můžeme z líčení jeho dopisu soudit, byl rozený vypravěč. Své vzpomínky zaznamenal i jinde a díky nim se ještě dopátráme dalších zmínek nejen o Silvestrovi, ale zejména o boji o Singapur a také o událostech během jeho japonského zajetí.

In memoriam

Po oficiálním prohlášení Silvestra za mrtvého a vystavení úmrtního listu v červenci 1947 se rezignovaná rodina věnovala už jen vyřizování pozůstalosti s úřady v zahraničí.

Rodičům s korespondencí pomáhali Silvestrovi přátelé a kolegové ze Singapuru Josef Vyhnálek, Matěj Bohman a Josef Zuna. Mimo jiné také na základě svých znalostí sestavili seznam movitého majetku, který měl Silvestr před okupací Singapuru ve svém bytě.

Zaujalo mě, že na konci seznamu, po položkách s nábytkem a osobními věcmi, je uveden fotoaparát Leica. Silvestr se tedy – stejně jako já – věnoval ve volném čase fotografování! Velká škoda, že válku nepřežila žádná z jeho fotografií.

Seznam majetku spolu se žádostí o náhradu pak pánové Bohman a Vyhnálek jménem rodiny adresovali britské Komisi pro náhradu válečných škod v Kuala Lumpur v Malajsii. Tato komise následně v srpnu 1951 přiznala rodině Němcových odškodné za ztracený Silvestrův majetek v celkové výši 1 550 singapurských dolarů. K rodině ale po třech letech úředních tahanic nakonec doputoval jen zlomek této částky z důvodů, o kterých mohu jen spekulovat: část se mohla poztrácet během komplikovaného doručování z Dálného východu do tehdy už socialistického Československa, část mohla propadnout v důsledku omezených schopností venkovské rodiny odpovídat v angličtině na složité úřední formuláře a pak mám za to, že co zbylo, nejspíš znehodnotila měnová reforma v červnu 1953.

Z rodinného vyprávění znám historku o tom, že „odběrné poukazy Darex“, na které v létě 1954 tvrdou zahraniční měnu převedla Československá státní banka, vystačily příbuzným pouze na nákup několika klubek kvalitní zahraniční barevné vlny.

Seznam Silvestrova majetku, sepsaný jeho singapurskými kolegy a kamarády Matějem Bohmanem a Josefem Zunou.

zdroj: archiv Jana Beránka

Trvalejší památku naší rodině poskytla britská koloniální vláda, když Silvestrovi in memoriam udělila čtyři medaile. Ty se naštěstí v rodinném archivu dochovaly. Silvestr dostal od Britů dvě vyznamenání, Pacifickou hvězdu a Válečnou hvězdu za roky 1939–1945, a dvě medaile, jednu za obranu a druhou za účast ve válce 1939–1945.

K hromadně udělovaným vyznamenáním mám trochu rezervovaný vztah, i když hrdinů si samozřejmě vážím, a pokud pro ně takové ocenění něco znamená, od srdce jim je přeji. A i když jsou takových medailí na světě miliony, jsem přece jen rád, že tyhle čtyři doma máme. Představují pro mě spíš vzpomínku na Silvestra než na druhou světovou válku. Ještě sympatičtější mi přijdou od chvíle, kdy jsem zjistil, že žlutý střed a sousední zelené pruhy na stuze k Pacifické hvězdě symbolizují tichomořské písečné pláže a zelenou džungli. Hned si je pak v duchu spojím s exotickou krajinou, ve které se Silvestr poslední tři roky svého života pohyboval.

Nakonec ještě uvádím poslední z dochovaných dopisů – je od pana Vyhnálka z října 1947. Stručně se v něm vrací k hrůznému chaosu, který provázel obsazení Singapuru a v němž také mizí Silvestrova stopa:

„Nevím, zda-li se Vám někdy podaří obdržeti přesnější zprávy, neboť v dnech kapitulace byla v Singapůru veliká disorganizace. Všude bylo mnoho mrtvol, o které nikdo neměl zájem. Naši vojáci zásadně nebyli pohřbíváni, a tak když po roce jako zajatci jsme pracovali na čištění Singapůru, nacházeli jsme spoustu mrtvol, ovšem pouze jenom lidských kostí.“

To je tedy vše, co se mi podařilo vyčíst v rodinných archiváliích.

Bylo mi jasné, že pokud se nepodařilo Silvestrův konec objasnit krátce po válce, tím spíše to nebude s jistotou možné učinit dnes, pětasedmdesát let od jeho předpokládaného úmrtí.

Někdo by se možná spokojil s těmi střípky informací, které se v citovaných listinách nalézají: Silvestr bojoval jako dobrovolník, byl raněn a při pádu Singapuru do rukou Japonců se stal nezvěstným. Jasné, hotovo, konec.

Na mě však tyhle zmínky působily právě opačně, jako neodolatelný magnet: podněcovaly moji zvědavost, vyvolávaly celé řetězce nových otázek a povzbuzovaly mě k tomu, abych zjistil něco víc. Právě ony byly motorem v mém dalším pátrání.

2.
Detektiv Google

Kudy se v pátrání vydat dál? Měl jsem několik záchytných bodů: konkrétní informace o Silvestrově zařazení do britských dobrovolnických oddílů, svědectví z první ruky o tom, kde ho spolubojovníci viděli naposledy, a čtyři jména singapurských baťovců, kteří o Silvestrovi prokazatelně něco věděli.

Jenže jaká byla šance, že by mi někdo z nich mohl říct víc? Vždyť i kdyby jim v době útoku na Singapuru bylo teprve dvaadvacet let jako Silvestrovi, dnes už by to museli být století pánové. A i kdyby snad byl některý z nich stále ještě naživu a mně se nějakým zázrakem ho podařilo najít, co si ještě může z té dávné minulosti vybavit? Bylo mi jasné, že vyhledání přímých svědků by snad jako metoda mohlo fungovat před pár desetiletími, ale dnes už je na to příliš pozdě.

Je fakt, že kdybych se do pátrání býval pustil v 90. letech, měl bych slušnou naději promluvit s pamětníky. Oproti tomu ale stojí velká výhoda dneška, bez níž bych se prakticky nedokázal pohnout z místa: internet.

Poskytl mi možnost okamžitého spojení s historiky po celém světě a přístup k digitalizovaným archivům u nás i v zahraničí. Díky němu jsem občas našel i vyložené poklady na těch nejzasutějších stránkách – protože jinde se dnes o tak okrajových věcech, jako je role dobrovolníků při obraně Singapuru, nepíše.

Takže, vzhůru na Google!

Procházkovi krajané

První informace, na kterou jsem narazil, byl záznam na stránkách Spolku pro vojenská pietní místa. Silvestr se v jejich databázi ocitl díky tomu, že na památníku obětem druhé světové války ve Zlíně je vyryto i jeho jméno. To byl sám o sobě skvělý objev, do té doby jsem znal jen pomníček v jeho rodných Vémyslicích a o památníku s jeho jménem ve Zlíně jsem neměl tušení. O vémyslickém pomníku naopak na webu záznam chyběl, tak jsem ho rád doplnil. Dočetl jsem se tam i to, že další památník nesoucí Silvestrovo jméno je v singapurském Kranji.

A nejen to. Spolek má na webu u Silvestrova záznamu i několik odstavců přepsaných ze studie, kterou v roce 1996 publikoval v časopise Historie a vojenství pan Ivan Procházka. Byl to nejpodrobnější text v češtině o bojích v Singapuru i o účasti Čechoslováků v nich, na který jsem tehdy narazil – včetně téhle konkrétní zmínky o Silvestrovi:

„Do 2. února 1942 byly téměř všechny jednotky domobrany odeslány na frontu, aby zastavily japonský postup. V prvních bojových akcích, pod neustálým japonským dělostřeleckým ostřelováním, byli zraněni krajané – Kožišníček [správně Kožušníček], Vítek, Němec. […] Během obsazování Singapuru zahynul vojín Silvestr Němec, který byl s dalšími raněnými vojáky a lékařským personálem ubit v Alexandrově [správně Alexandřině] nemocnici.“

Následně se mi podařilo najít kompletní text téhle studie nazvané Krajané na Dálném východě během 2. světové války. Byla to horká stopa, které jsem se už nepustil. Díky ochotě mého jmenovce a šéfredaktora časopisu Historie a vojenství pana Jaroslava Beránka jsem se spojil přímo s panem Procházkou a domluvil si s ním následně v Praze schůzku.

Tu jsem spojil s návštěvou knihovny v Klementinu, kde jsem si jeho studii okopíroval i s obrazovými přílohami a s odkazy na použitou literaturu. Zjistil jsem, že zásadní pasáže se odkazují na Batanagar News, říjen 1945, dalšími zdroji jsou pak nepublikované rukopisy, korespondence a rozhovory: další stopy, po kterých se vydat!

Kromě toho jsem doufal, že v tamní knihovně najdu nějaké další autentické dokumenty nebo zprávy o Čechoslovácích, kteří se stejně jako můj prastrýc bojů o Singapur účastnili. Nejslibněji podle katalogu vypadal Zpravodaj – Deník čs. vojenské jednotky z let 1942 a 1943. Ukázalo se však, že šlo o publikaci věnovanou výhradně našim vojákům na Blízkém východě, souběžným událostem ve vzdálenější Asii se nevěnovala. Z katalogů jsem si také okopíroval seznam periodik vydávaných v dané době ve Zlíně, kde jsem napočítal nejméně dvacet titulů, jež v meziválečné době vydávala firma Baťa. I to může stát za prostudování, bude-li někdy čas.

Osobní setkání s Ivanem Procházkou bylo nakonec nejen skvělým zážitkem, ale přineslo i průlom v mém vlastním pátrání. Zkoumání historie je pro pana Procházku velkou vášní. V jeho případě jde navíc o koníčka v pravém smyslu, protože se jinak živí jako zámečník. Není tedy formálně vzato historikem ani vzděláním, ani povoláním. Svůj volný čas ale věnuje neskutečně metodickému výzkumu historických témat souvisejících s druhou světovou válkou, který pak vždy jednou za několik let publikuje jako precizní práci.

Jak se ukázalo, pan Procházka je můj vrstevník. Skromně mi sdělil, že studie Krajané na Dálném východě byla jeho první historickou prací, kterou by dnes zpracoval ještě mnohem lépe. Jeho nejnovějším dílem je monografie o československých ženách v jednotkách britské armády za druhé světové války. V dubnu 2016 ji pod názvem A královskou korunu měly vydal Vojenský historický ústav.

Pan Procházka, který strávil doslova roky bádáním v řadě českých institucí a archivů, mi pak poskytl nejen rady, kde a jak pátrat – byl jsem překvapen, jaké různé historické archivy u nás existují –, ale obratem mi poslal i výběr ze své vlastní digitální sbírky, kterou během let shromáždil. Obsahuje i dokumenty týkající se válečného Singapuru, které sám dříve nepoužil. Jde například o dobovou korespondenci londýnské exilové vlády s československým generálním konzulátem v Bombaji, unikátní vzpomínky tehdejších baťovců ze Singapuru a Batanagaru, shromážděné již zesnulým dr. Emilem Máčelem, nebo kopii autentických pamětí Josefa Vyhnálka – klíčového svědka událostí roku 1942 a Silvestrova blízkého přítele –, které na čtrnáct strojopisných stran zaznamenal v roce 1966.

Přímo od pana Procházky jsem tak získal část pramenů, ze kterých ve své práci o Dálném východě čerpal. Jsou mezi nimi opravdu zásadní dokumenty, ke kterým bych se jinak asi neměl šanci dostat. Pan Procházka mi je přitom poskytl zcela nezištně, jedinou jeho prosbou bylo, abych na konci svého pátrání výsledky sepsal a publikoval. Jsem rád, že nyní mohu svůj závazek naplnit.

Australský zázrak

Na další důležitou stopu mě navedla jedna kamarádka, která mi poradila obrátit se na sdružení Post Bellum. To v rámci projektu Paměť národa dokumentuje a shromažďuje osobní příběhy 20. století. Silvestrův osud je bohužel nezaujal, prý nespadá do oblasti jejich zájmu: sbírají jen přímá audiovizuální svědectví, a navíc se zaměřují na období totalit. Doporučili mi ale obrátit se na novinářku Juditu Matyášovou.

Paní Matyášová se věnuje mapování zapomenutých příběhů lidí zejména z první poloviny 20. století. Kromě řady rozhovorů a článků jí vyšla například kniha Přátelství navzdory Hitlerovi o osudech československých židovských dětí poslaných do Dánska k adopci. Další vypátrané příběhy publikuje sama na webu.

Ukázalo se, že šlo o trefu do černého: mezi její oblíbená témata patří i historie baťovců v indickém Batanagaru, pod který spadala i singapurská pobočka firmy. Jedním z jejích článků je i příběh Josefa Kramoliše, průkopníka firmy Baťa v Singapuru z roku 1932 – k tomu se ještě dostaneme. Na tohle téma už nastudovala několik knih, napsala diplomovou práci a má skvělý přehled o dobových tiskovinách, filmových dokumentech a dalších souvisejících materiálech. V neposlední řadě navázala kontakty s několika potomky baťovských rodin z Batanagaru, kteří dnes žijí roztroušeni po celém světě, od Austrálie až po Kanadu. A právě jeden z nich mi uchystal doslova zázračné překvapení.

Když jsem paní Matyášovou poprvé kontaktoval, rychle jsme si vyměnili několik e-mailů. Netrvalo ani dva dny, když mi od ní přišel odkaz na stažení objemného dokumentu doprovázený poznámkou, že právě mluvila s jednou paní z okruhu potomků batanagarských baťovců a že od ní dostala materiál, který by mě mohl zajímat. Šlo o narychlo, mobilem ofotografovaný dokument, který paní Matyášové ukázala její baťovská známá.

Otevřel jsem první obrázek a nevěřil jsem vlastním očím. S úžasem a nadšením jsem zíral na titulní stranu anglicky psané brožurky o baťovcích ze Singapuru, kterou k pětasedmdesátému výročí pádu Singapuru připravil jakýsi O. Plesek. A jako by to samo o sobě nebylo dost, knížka je nazvána Vzpomínání na vojína Němce z 1. dobrovolnického praporu a prodavače firmy Baťa ze Singapuru.

O několik dní později jsem získal i přímý kontakt na autora Oleka Pleška, který žije v Austrálii. Napsal jsem mu o svém pátrání po prastrýci Silvestrovi a o tom, že jsem viděl jeho práci, která na mě, jak si asi umí představit, zapůsobila jako úplné zjevení.

Odpověď mi díky rozdílným časovým pásmům přišla doslova přes noc a zahájila naši živou a vřelou spolupráci, která trvá dodnes. O tom, že ono zjevení zapůsobilo oboustranně, svědčí úvodní odstavec prvního e-mailu z Austrálie, který pan Plešek nadepsal „Zázrak Silvestra Němce“:

Titulní strana brožury Oleka Pleška o singapurských baťovcích, která je věnována památce vojína Němce.

zdroj: archiv Oleka Pleška

„Neumíte si představit – naprosto si neumíte představit –, co pro mne Váš e-mail znamená. Přinesl mi největší pocit radosti a uspokojení za ony dva roky, kdy jsem na dokumentu pracoval. Dočkat se něčeho takového je pro mě jako z jiného světa.“

Vedle aktualizované verze své práce mi pan Plešek poslal i podrobné informace o sobě. Olek (původně Oldřich) se narodil roku 1943 v Batanagaru, kde oba jeho rodiče pracovali pro firmu Baťa. Rodina se pak roku 1950 přesunula do Kalkaty, kam byl jeho otec povýšen. Počátkem 60. let Olek odešel do Austrálie, kde se později oženil s dcerou slovenských manželů Boďových. Ti rovněž oba pracovali pro Baťu, ale v továrně v malajském Klangu – a po invazi Japonců do Malajska se stáhli k baťovcům do Singapuru, kde se nejspíš setkali i se Silvestrem.

Na výzkumu mapujícím osudy československých baťovců z Dálného východu pracuje Olek už přes čtyři roky. Začal dokumentací svého rodného Batanagaru, který dnes bohužel prakticky zmizel poté, co jeho obytnou část roku 2005 odkoupil jakýsi developer a na místě původních budov baťovského městečka vyrůstají moderní věžáky a golfové hřiště.

Zájem pana Pleška se rozšířil i na Singapur nejprve v rámci dokumentace rodiny jeho manželky Věry Boďové. Později se začal zajímat rovněž o ostatní tamní krajany – to když pomáhal novozélandskému historikovi Michaelu Petherovi rekonstruovat seznam pasažérů nešťastné lodi SS Redang, která evakuovala civilní obyvatele Singapuru a kterou nedlouho po vyplutí potopilo japonské námořnictvo. Na lodi se plavila i řada Čechoslováků, z nichž několik katastrofu nepřežilo.

Olek mi psal o pravidelných setkáních u nich doma, kdy jeho rodiče hostili své přátele – někdejší baťovce – a nad kartami občas vzpomínali na dramatické zážitky z dobytí a okupace Singapuru. Podobně jako já byl i on zprvu příliš mladý na to, aby se o tyhle historky hlouběji zajímal, a když chtěl později unikátní příběhy zachytit, už nebylo koho se ptát.

Informace, které začal shromažďovat před několika lety, ho každopádně motivovaly k systematičtějšímu výzkumu. Výsledkem je ona brožurka, kterou zamýšlel publikovat ke kulatému 75. výročí pádu Singapuru. Nakonec se rozhodl počkat, jaké nové informace ještě společným úsilím získáme, aby jimi mohl obohatit konečnou verzi své knížky.

Jeho v tuto chvíli třicetistránková práce shrnuje dostupné informace o třech padlých baťovcích ze Singapuru – Silvestru Němcovi, Rudolfu Janečkovi a Karlu Vítkovi. Dále informuje o osudu pěti dalších baťovců, kteří našli smrt během evakuace, a to na palubě již zmíněné lodi SS Redang – Bedřichu Heimovi, Klementu Plhoňovi, Oldřichu Smržákovi, Josefu Strangfeldovi a Evženu Sträusslerovi.

Posledně jmenovaný byl otcem Tomáše Sträusslera, který se narodil ještě před válkou, v roce 1937. Když se pak Tomášova ovdovělá matka po válce znovu provdala, vzala si britského důstojníka Kennetha Stopparda – a z Tomáše vyrostl slavný divadelní a filmový scénárista Tom Stoppard.

Kromě toho Olek Plešek ve své práci shrnuje i válečné osudy osmnácti baťovců, kteří válku přežili v singapurských internačních táborech. Zvláštností je, že mezi internovanými Čechoslováky byla i jedna žena, paní Miziová, se šestiletou dcerou a jednoročním synkem.

Pokud jde o informace o mém prastrýci, Pleškova práce obsahuje mně do té doby neznámý odkaz s citací: „Memoáry Maruše Bohmanové zmiňují, že Larry Kent, původním jménem Ladislav Kvapil, vzpomínal na příběh českého chlapce, který byl chladnokrevně zavražděn bajonetem na lůžku v [singapurské] nemocnici.“

Ačkoliv vzpomínky paní Bohmanové vyšly knižně, tuto informaci bychom v nich hledali marně. Příslušná pasáž byla totiž nakonec z rukopisu vyřazena. Fakt, že jsem se k ní takto díky panu Pleškovi dostal, je další z neuvěřitelných náhod.

Podobenka Evžena Strausslera, otce Toma Stopparda, z Baťovy kartotéky zaměstnanců.

zdroj: Moravský zemský archiv v Brně, Státní okresní archiv Zlín

Jednou z mých prvních otázek samozřejmě bylo, co ho vedlo k tomu, aby svou práci věnoval právě mému prastrýci. Na ni odpověděl:

„O to, abych dokument věnoval neznámému Silvestru Němcovi, mne požádal jeden z potomků mého přítele, jehož otec byl v Singapuru během japonské okupace internován v táboře Changi […] Chtěl jsem také, aby lidé, kteří si můj dokument přečtou, měli před očima konkrétní příběh. Silvestra Němce jsem vybral proto, že zahynul v tak mladém věku, za příšerných okolností masakru v Alexandřině nemocnici. Čímž nechci zlehčovat osudy těch, kdo zahynuli v zajateckých táborech, našli svůj hrůzný konec na potopené lodi plné civilistů nebo prožili trauma tři a půl roku dlouhého pobytu v krutých singapurských internačních táborech Changi a Sime Road.

V mých očích ale Silvestr Němec ztělesňuje tu nejhorší tragédii, jakou si ani neumíme představit. Letos 15. února jsme si připomněli 75. výročí pádu Singapuru. Zajímalo by mne, kolik pracovníků firmy Baťa – zejména v jejich singapurské pobočce – vzpomnělo aspoň na chvíli na ty své kolegy, kteří zahynuli nebo prošli ohromným utrpením v důsledku svého odhodlání bránit Singapur a zůstat věrnými tamní pobočce firmy Baťa.“

Tolik z mé počáteční korespondence s panem Pleškem. Náhodě, která nás svedla dohromady a jejíž hybatelkou se stala paní Matyášová, jsem neskonale vděčný. Vždyť stačilo jen málo a nikdy bychom se o sobě navzájem, ani o svých výzkumech věnovaných Silvestru Němcovi, nedozvěděli.

3.
Cesta do Zlína

Jedny z mých prvních kroků pochopitelně mířily i k firmě Baťa, pro kterou Silvestr pracoval a která ho kdysi do Singapuru vyslala. Nedělal jsem si příliš naděje, že by snad mohla mít v archivech ještě nějaké předválečné dokumenty, ale proč to nezkusit? Vystřelil jsem naslepo a napsal na obecný e-mail kontakt@bata.cz.
Ke svému překvapení jsem už druhý den dostal odpověď od paní Rajchové ze zákaznické podpory, že můj – jistě hodně netypický – dotaz prověřila a že informace o někdejších zaměstnancích firmy mohu najít ve zlínském Státním okresním archivu, případně v Nadaci Tomáše Bati, sídlící rovněž ve Zlíně.

Do Státního okresního archivu ve Zlíně jsem obratem poslal dotaz, jaké dokumenty mají a zda by se tam případně dalo dohledat něco o mém prastrýci Silvestrovi. Vyřízení trvalo týden, ale rozhodně stálo za to. Pan Martin Marek mi poslal pečlivě zpracovanou, několikastránkovou rešerši o tom, ve kterých jimi archivovaných dokumentech hledal, kde to bylo marné i kde nakonec přece jen zjistil následující:

„Příjmení a jméno: Němec Silvestr

Datum narození: 20. 10. 1919

Rodinný stav v době odjezdu: svobodný, bezdětný

Vzdělání, vyučení: obchodní škola, bez vyučení

Nástup k firmě Baťa: 21. 9. 1936

Pracovní pozice před odjezdem: prodavač

Datum a cílové místo přesunu (město, stát): 31. 12. 1938, Singapore,

Str. Settlements

Pracovní pozice v místě přesunu: pedikér

Kontaktní adresa: Němec Silvestr, Vémyslice 23, okr. Moravský Krumlov – otec

Po válce byly k jeho záznamům rukou připsány čtyři informace: 1) Na dotaz odpovězeno, že po zjištění budeme informovat; 2) Pan Lachs sděluje, že v r. 1943 byl v Singapuru; 3) Zpráva Baťa, Batanagar přes Baťa Limited Londý´n – p. Němec, který´ utrpěl vážné zranění, když bojoval v Singapuru, měl prý bý´t zabit, když Japonci okupovali nemocnici, ve které se nacházel jako pacient; 4) Zabit při akci v Singapore – dle telegramu od Jugase.“

Pan Marek mi na závěr své odpovědi nabídl, že v případě návštěvy zlínského archivu mi připraví tyhle a další dokumenty, ve kterých se mohu sám pokusit najít nějaké další informace.

Tohle bylo naprosto úžasné. Vždyť do této chvíle jsem o Silvestrovi ani o jeho působení ve firmě Baťa nevěděl prakticky nic – a teď tu mám nejen životopisné údaje, ale i datum jeho odjezdu do Singapuru, jeho pracovní zařazení a také ty čtyři tajemné poznámky! Chvěl jsem se vzrušením a před očima mi začaly vystupovat další konkrétní obrysy příběhu, po kterém pátrám.

Podobné informace mi poslal pan Herman z Informačního centra Baťa při zlínské univerzitě, kam jsem rovněž napsal:

„Podle nám dostupných informací můžeme sdělit, že Váš prastrýc Silvestr Němec se narodil 20. října 1919, vystudoval obchodní školu a v necelých 17 letech nastoupil k firmě Baťa dne 21. září 1936 jako prodavač. Do Singapuru odjel 31. prosince 1938 jako pedikér. Dle poválečné zprávy byl při obraně Singapuru vážně zraněn a převezen do nemocnice. Při příchodu Japonců byl jimi v nemocnici zabit.“

Mezitím jsem také na internetu sháněl panem Procházkou citovaný Batanagar News, a ejhle – vyskočil mi odkaz, podle kterého ho mají ve zlínské Nadaci Tomáše Bati. A nejen to, v on-line inventáři jejich knihovny jsem dokonce našel anglickou publikaci The Fight and Fate of the Batamen in Singapore and Malaya (tedy Boj a osud baťovců v Singapuru a Malajsku) z roku 1945.

Bylo tedy jasné, že při nejbližší příležitosti musím vyrazit do Zlína, kde mě čekalo několik zásadních úkolů: v Baťově vile, ve Státním okresním archivu, možná i v místní knihovně. A musel jsem samozřejmě navštívit i onen místní památník obětem druhé světové války, na kterém má být uvedeno i Silvestrovo jméno.

Cestu do Zlína jsem chtěl původně spojit i s prozkoumáním dobového tisku v tamní krajské knihovně, na to mi ale nakonec nezbyl čas. Díky laskavosti knihovníka pana Kaňky jsem si však mohl na několik týdnů zřídit dálkový on-line přístup do jejich digitalizovaného archivu, kde jsou mezi jinými i baťovská periodika vydávaná ve Zlíně. V nich jsem pak i na dálku našel několik skvělých materiálů, ke kterým se vrátím, až se dostaneme k tématu baťovců v Singapuru a tamnímu dění během války.

Dva články obsahující přímou zmínku o Silvestrovi si ale shrňme rovnou teď.

První je celostránkový článek napsaný Josefem Vyhnálkem, který otiskly noviny Tep nového Zlína v květnu 1946. Článek s nadpisem Tři roky v japonském zajetí zevrubně popisuje válečný příběh Vyhnálka. A obsahuje i tuto zmínku:

„Den před kapitulací padli do japonského zajetí někteří Čechoslováci. Byli to Rudolf Janeček, Karel Vítek, J. Sinkievicz, J. Vyhnálek a raněný Silvestr Němec, kterého jsme však od té chvíle již nespatřili a je dosud nezvěstný.“

Tady se tedy jasně píše o tom, že raněný Silvestr padl do japonského zajetí – a nikoliv že byl zavražděn v nemocnici, jak uvádějí mnozí ostatní.

Druhý je novodobý text Zapomenutí baťovci na Dálném východě ve 2. světové válce od Emila Máčela, který v prosinci 1993 otiskly Zlínské noviny. Pan Máčel mimo jiné píše:

„Postupně byly všechny jednotky dobrovolníků přesunuty z pobřeží do buše na frontu. Útočili na ně dobře vycvičení a vyzbrojení Japonci. V těžkých bojích byli zraněni Kožušníček, Vítek a Němec […] Když Japonci vpadli do nemocnice plné raněných, bez milosti je dobíjeli. Tam zahynul i Silvestr Němec.“

Uvádí, že čerpal především z podkladů poskytnutých panem Jedovnickým z Austrálie a ze vzpomínek několika dalších lidí, které za tím účelem kontaktoval baťovec pan Hrabica. Část korespondence pánů Máčela, Hrabici a dalších, vedené v 90. letech, jsem získal díky již zmiňovanému panu Procházkovi. I když se v nich o Silvestrovi nic dalšího neobjevuje, jsou cenným zdrojem informací o tom, ve které zemi se ten který singapurský baťovec po válce usadil.

Poklady Baťovy vily

Z Baťovy vily mi na e-mailový dotaz rychle a vstřícně odpověděla paní Zvolská. Vyvázané ročníky Batanagar News i další publikace z knihovny si prý mohu na místě prohlédnout a oskenovat.

Tyto Batanagarské noviny, jak zní jejich název v češtině, sice vycházely anglicky, ale jak mi rovněž Google prozradil, z nějakého podivného hnutí osudu jejich zásadní článek o singapurských baťovcích za války publikovalo velvyslanectví ČR v malajském Kuala Lumpur na svém webu v českém překladu. Pozoruhodný příběh tohoto zapadlého textu naznačuje úvodní poznámka:

„Článek ‚The story of Batamen in Malaya‘ publikovaný v Batanagar News 6. října 1945 poskytl v roce 1993 Stanislav Jedovnický, dobrovolník britské armády žijící v té době v Sydney. Překlad zhotovil RNDr. Emil Máčel, historik ze Zlína zabývající se osudy zaměstnanců firmy Baťa.“

Narážel jsem tak znovu a znovu na jméno pana Máčela, jehož soukromý archiv využil už dřív pan Procházka při psaní své práce o Čechoslovácích na Dálném východě za války. Jak jsem následně na internetu zjistil, pan doktor Máčel byl aktivním členem Českého svazu bojovníků za svobodu ve svých rodných Malenovicích u Zlína, ale bohužel zemřel už v listopadu 2014. O to víc jsem vděčný, že díky panu Procházkovi mám přístup alespoň k části Máčelova archivu. Později jsem objevil ještě několik dalších autorských článků, které pan Máčel napsal pro zlínský tisk v 90. letech a ve kterých shrnuje svoje poznatky o baťovcích ve světě.

Samotný poválečný článek z Batanagar News pak začíná tímto odstavcem (jde o původní překlad pana Máčela):

„Tento týden přicestovala z Malajska do Indie po třech a půl letech internace v japonských internačních táborech první skupina baťovců. Dostavili se v takovém stavu, že byli ihned posláni do zdravotnického střediska, aby si upevnili své zdraví a nervy před tím, než se setkají se svými rodinami a přáteli v Batanagaru. Pouze dva ze skupiny byli schopni podstoupit cestu z přístavu v Madrasu do Batanagaru. Byli to pánové Bohman a Jedovnický, oba absolventi Baťovy školy práce, kteří poskytli z první ruky informace o životě pod Japonci v jihovýchodní Asii.“

Pojednání dále podrobně líčí události od všeobecné mobilizace v Singapuru v prosinci 1941 přes horečnou evakuaci civilních obyvatel na lodích, z nichž většinu záhy po vyplutí potopila japonská armáda, dobytí města v únoru 1942, útrapy internačních táborů i sabotáže, které pracovníci firmy Baťa prováděli během nucených prací, až po osvobození, jehož se dočkali teprve na samém konci srpna 1945.

Článek obsahuje dvě zmínky o mém prastrýci Silvestrovi. První se objevuje v pasáži o nasazení některých československých dobrovolníků při obraně ostrova:

„Matuš, Bohman, Kožušníček, Ambrož a Jedovnický byli u kulometné jednotky. Vítek, Janečka [správně Janeček], Vyhnálek, Němec, Čepka a Mráz byli zařazeni ke střelecké jednotce. Zamara a další pak k jiným složkám. Tyto jednotky byly rozmístěny k obraně pláží podél celého pobřeží.“

Druhá zmínka je v odstavci o bojích, kterých se Čechoslováci účastnili:

„Jen obtížně bylo možné zjistit, kdo a kolikrát byl raněn. Raněni byli Kožušníček, Vítek a Němec. Němec byl dopraven do nemocnice v Singapuru. Když Japonci nemocnici obsadili, se zvířeckou brutalitou všechny raněné, i Němce, zavraždili na jejich lůžkách.“

Tento text je tedy, vedle osobních dopisů od Pavla Ambrože a Antonína Jugase a rukou psané poznámky v seznamu zaměstnanců firmy Baťa, dalším dobovým dokumentem, který klade Silvestrovo úmrtí do spojitosti s masakrem v Alexandřině nemocnici dne 14. února 1942.

Titulní strana v Batanagar News s článkem o osudu singapurských baťovců.

zdroj: Nadace Tomáše Bati, Zlín

Otázkou samozřejmě zůstává, kdo nebo co je primárním zdrojem téhle opakovaně uváděné informace. Ani Ambrož, ani Jugas a jistě ani baťovský úředník ve Zlíně v osudový okamžik v singapurské nemocnici nebyli, a Silvestrovu vraždu tedy nemohli vidět na vlastní oči.

Dva dětské snímky Oleka Pleška otištěné v Batanagar News v červenci 1945.

zdroj: Nadace Tomáše Bati, Zlín

V knihovně Baťovy vily se mi podařilo najít i zasunutou kopii zmíněné publikace z roku 1945. Ukázalo se však, že jde jen o něco rozsáhlejší verzi textu otištěného v Batanagar News. Jako samostatnou brožuru ji vydal Baťa v Kanadě roku 1945. Dodatečné pasáže se ale týkají historie založení pobočky firmy Baťa v Singapuru roku 1932, dále pak podmínek v zajateckých táborech a japonské snahy obnovit výrobu bot pro armádu, kterou baťovští odborníci úspěšně brzdili a sabotovali. Velké pojednání je také věnováno brutálním metodám zacházení se zajatci ze strany japonských dozorců. O Silvestrovi ani o posledních dnech bojů o Singapur se tu však žádné další informace nevyskytují.

I tady se hned na titulní straně potvrzuje, že vyprávění vychází ze svědectví prvních dvou baťovců, kteří se vrátili ze zajetí a s autorem článku mluvili: Bohmana a Jedovnického. Odkud tihle dva získali informaci o Silvestrově zavraždění v nemocnici, zůstává nejasné. Příběh se zjevně musel mezi Čechoslováky i dalšími lidmi v internačních táborech během několika let zajetí ústně tradovat a šířit. Jaký ale měl původ?

Byli snad Vítek nebo Kožušníček – kteří podle Batanagar News rovněž utrpěli během bojů zranění – také hospitalizováni v oné Alexandřině nemocnici? Pak by se mohli stát přeživšími svědky hrůzného masakru. To vypadá jako solidní hypotéza.

Dalo by se někde najít jejich svědectví z první ruky? Vítek se osvobození nedožil, zahynul na malárii v zajateckém táboře Batu Litang na Borneu 18. března 1945. Kožušníček ale přežil a třeba někde sám napsal paměti, nebo někdo jiný zaznamenal jeho autentické vzpomínky.

Obě verze poválečného pojednání jsou napsány velice čtivě, pocházejí zjevně od člověka s velkým vypravěčským talentem – a to je další možný háček. Nemohu si pomoct, ale já v nich cítím také jistý poválečný zápal a barvotiskovost až naivního povídání o heroismu našich krajanů. Nechci tím jakkoliv znevažovat autora, ostatně už jen to, že bylo vyprávění Bohmana a Jedovnického takto publikováno, a tedy zachováno pro dnešek, je jeho obrovskou zásluhou.

Pro kritické promýšlení Silvestrova příběhu je ale musíme brát s jistou rezervou a skepsí. Sklon k přehánění je patrný i v popisu masakru v Alexandřině nemocnici: „Když Japonci nemocnici obsadili, se zvířeckou brutalitou všechny raněné, i Němce, zavraždili na jejich lůžkách.“ Ačkoliv přepadení nemocnice a úmyslné vraždění bezbranných pacientů i ošetřujícího personálu je bezesporu hrůzným zločinem, snadno dohledáme, že ve skutečnosti tam nebyli povražděni zdaleka všichni – o život přišlo asi 250 z odhadovaných 800 lidí, kteří se v osudový okamžik v nemocnici nacházeli.

Autorem obou verzí textů je Jan Baroš, který, jak jsem zjistil z tiráže, byl i šéfredaktorem podnikového týdeníku Batanagar News. Vydávala ho firma Baťa pro své převážně indické zaměstnance, z nichž mnozí žili a pracovali v nově vybudovaném městečku Batanagar.

Bengálsky psaná reklama na boty v Batanagar News.

zdroj: Nadace Tomáše Bati, Zlín

O Janu Barošovi coby „kronikáři baťovské Indie“ jsem se pak dočetl víc na webu batastory.net, který spravuje jeho synovec Pavel Hajný. Jan Baroš do Indie vycestoval jako podnikový tiskař firmy Baťa, naskytla se mu dokonce příležitost letět tam roku 1936 letadlem, což popisuje ve svém deníku. Rotačku za ním poslali lodí, na místě si ji musel sám složit a uvést do provozu. Kromě publikační činnosti měl Baroš na starost i styky s indickým a britským tiskem, zadával firemní reklamy, organizoval kulturní a dobročinné akce a celkově popularizoval tamní československou obec – dnes by se dalo říct, že měl na starost „public relations“. Napsal také několik knih, z nichž nejslavnější je asi Čechoslováci na březích Gangu, ale pozoruhodný je třeba i jeho originální životopis Gándhího, se kterým se v Indii osobně seznámil.

Díky Janu Barošovi a jeho kulturním a spisovatelským ambicím jsou Batanagar News mnohem víc než jen klasickou podnikovou tiskovinou, i když praktické informace zaměřené na pracovníky firmy pochopitelně zabírají většinu prostoru. Najdeme tu ale i pozoruhodné reflexe, jako například esej nazvanou Masaryk a Gándhí, reportáže z cest i dobové reklamy cílené na indické obyvatelstvo.

Jedna z nich mě zvláště zaujala. Původní text na reklamě je, jak jsem obratem zjistil od indických kamarádů, psaný bengálsky a znamená: „Mysli na tetanus, i malé zranění může být osudné – obuj si raději boty.“ Kresba je čtenáři novin vysvětlena tímto popisem:

„Výše otištěná ilustrace představuje neobutého venkovana z pracující kasty, kterému kostlivec připomíná všudypřítomná smrtelná rizika nenošení obuvi. Ilustrace také ukazuje jedny z našich atraktivních gumových bot – pár za pouhých osm ann –, které jsou jako dělané do prostředí, ve kterém žijí a pracují indické masy.“

Nálezy ve Státním okresním archivu

Druhým zastavením během mé cesty do Zlína byl Státní okresní archiv, který sídlí v bývalém zámku v Klečůvce. S tamním historikem panem Markem jsem si už dopisoval – je nejen archivář, ale sám i aktivně bádá o tématech spojených s minulostí firmy Baťa. Kvůli svým kritickým postojům k některým temnějším stránkám její historie – jako třeba doložením faktu, že za války zaměstnávala Židy z Osvětimi na nucených pracích – je mezi některými baťovskými fanoušky považován za kontroverzní postavu. Mně je však jeho přístup sympatický. Cílem historika přece není malovat minulost na růžovo, ale odhalovat její složité a často nejednoznačné stránky. Stejnou zásadu jsem si určil i pro své pátrání po Silvestrovi.

Archiv v Klečůvce jsem nakonec navštívil několikrát. V souhrnu jsem tam strávil několik dní a získal bohatství materiálů, které moje pátrání výrazně rozšířily.

První ze zásadních archiválií je obsažný seznam zaměstnanců firmy Baťa v zahraničí, z nějž mi pan Marek v odpovědi na počáteční dotaz citoval několik základních fakt o Silvestrovi. Jde o mohutný fascikl s deskami potaženými černou kůží a zlatě vyvedeným nápisem Seznam zaměstnanců v zahraničí. Seznam byl sestaven za protektorátu v září roku 1944 a obsahuje informace o více než tisícovce zlínských zaměstnanců, kteří tou dobou pracovali někde v zahraničí.

Zatímco původně firma vysílala do zahraničí své kmenové zaměstnance na základě krátkodobějších cestovních plánů, koncem 30. let už bylo běžnou praxí, že vybrané pracovníky nejprve propustila a zaplatila jim cestu do zahraniční pobočky, kde pak nastoupili na základě nové, místní smlouvy. Důsledkem bylo, že jejich osobní složky byly nadále vedeny v příslušných pobočkách, a nikoliv ve zlínské centrále firmy.

Před válkou se pak prý firma ve Zlíně snažila podrobné personální složky svých zahraničních pracovníků zničit, aby nemohly být zneužity Němci. Další skartace probíhaly i po válce, protože staré papíry už nebyly potřebné. Kvůli tomu všemu tak dnes v archivu mají jen zlomek historických dokumentů a ani Silvestrova osobní složka se tam bohužel nedochovala. Jsme tak odkázaní jen na stručné informace ze Seznamu zaměstnanců v zahraničí.

Na jeho začátku je mimo jiné i shrnující přehled toho, kolik zaměstnanců a do kterých destinací firma Baťa vyslala v první polovině roku 1939 – tedy v době, kdy už byl vyhlášen Protektorát Čechy a Morava, ale ještě před rozpoutáním druhé světové války v Evropě. Jen během těchto šesti měsíců odešlo celkem 502 lidí, z nichž nejvíce mířilo do Kanady a Spojených států. V Asii, jak už víme, měla firma Baťa od počátku 30. let dvě hlavní střediska, a to v indickém Batanagaru a v Singapuru. Do Singapuru odjelo jen počátkem roku 1939 celkem 22 pracovníků, do Indie jich zamířilo 30. V Singapuru, který byl tehdy stejně jako Indie britskou kolonií, evidovala zlínská centrála firmy celkem 50 zaměstnanců.

Jak v jedné ze svých prací zmapoval pan Marek, tyto tzv. řízené přesuny pracovníků do zahraničí probíhaly především od března 1938, ještě víc se urychlily po mnichovské dohodě a následně po okupaci a vyhlášení protektorátu, než se cesty ven prakticky uzavřely. Vedení firmy tak reagovalo na problém, že zatímco většina jejich výrobních kapacit se nacházela v Československu a v okolních zemích, které se dostávaly pod kontrolu Německa, hlavní odbytiště byla na Západě, zejména v britském dominiu (tedy včetně tehdejší Britské Indie a Britského Malajska). Přijatým řešením byl přesun výroby do těchto regionů. Vytipované jádrové týmy mladých pracovníků měly být schopné fungovat v nových destinacích víceméně jako autonomní jednotky, schopné založit a rozvinout infrastrukturu potřebnou k výrobě i prodeji. Nebylo výjimkou, že spolu se skupinami zaměstnanců se z Československa posílalo do zahraničí kompletní vybavení celých výrobních linek – to byl i případ Singapuru, jak ještě uvidíme.

Než přejdeme k osobním záznamům, zastavme se u dalších dvou stran seznamu, které zachycují další zajímavé statistické údaje. Seznam obsahuje informace celkem o 1 029 pracovnících, z nichž – jak jsme se již dozvěděli – asi polovina vycestovala během roku 1939 (připomeňme si, že Silvestr odjížděl 31. prosince 1938). Jsou to sice jen suchá čísla, ale přesto obsahují pozoruhodné detaily.

První věc, která člověka udeří do očí, je, že v naprosté většině šlo o muže (z toho 594 svobodných a 401 ženatých). Žen bylo z více než tisícovky jen 34 a všechny odjížděly za prací do zahraničí za svobodna. Z poznámky na titulní straně („Hlavní seznam nezahrnuje instruktorky, které se v cizině provdaly, takže již pravděpodobně nepracují.“) můžeme usuzovat, že mnohé z nich se pak v zahraničí provdaly a firmu opustily. Tuhle domněnku mi potvrdil i pan Marek, podle kterého šlo nejspíš o záměrnou politiku firmy. Baťa posílal do zahraničí mladá svobodná děvčata s cílem, aby se tam provdala za mužské pracovníky, kteří byli většinou svobodní a jejichž možnosti najít místní partnerky v exotických zemích byly jednak omezené, jednak ne příliš vítané. Stejně tak bylo tehdy pravidlem, že žena po svatbě přestane pracovat a začne se věnovat domácnosti – vdané ženy firma Baťa prakticky nezaměstnávala.

Také to byl záměr vedení, které dohlíželo dokonce i na to, aby pracovníci ve volném čase žili řádným životem, měli spořádanou domácnost a byli vzornými lidmi podle jejich tehdejších představ. Šlo totiž nejen o to, aby firmě nedělali v mimopracovní době ostudu, ale také o to, že personální oddělení bylo přesvědčené, že jen spokojený muž může podávat optimální pracovní výkony. Od manželek baťovců se pak kromě vzorného vedení domácnosti očekávalo i zapojení do baťovské komunity například formou účasti na charitativních akcích nebo zkrášlování veřejného prostoru v sídlištích.

Dále mě zaujalo, že v rasové kategorii „nearijci“ je vedeno 79 lidí. Těm odjezd z nacistické Evropy těsně před vypuknutím holocaustu docela jistě zachránil život. Otázce Židů ve firmě Baťa se dlouhodobě věnuje i pan Marek. Občas se totiž traduje, že Baťa posílal před válkou do zahraničí židovské pracovníky, aby je uchránil před nacistickou perzekucí. Je pravda, že několik desítek lidí židovské národnosti se díky transferům dostalo mimo sféru moci nacistického Německa, ale nezdá se, že by v tom hrál roli nějaký zvláštní bohulibý úmysl. Jan Antonín Baťa byl pragmatik a posílal do zahraničních poboček vybrané talenty bez ohledu na jejich původ či vyznání; podíl Židů mezi zahraničními pracovníky proto nijak nevybočuje z jejich podílu mezi zaměstnanci celkově. Ba naopak jsou doložené i situace, kdy se firma židovských pracovníků ve chvíli, kdy se začala obávat možných potíží, zbavila tím, že je jednoduše propustila. Nemluvě o již zmíněném využívání nuceně nasazených Židů z Osvětimi v jedné z fabrik – i tady to podle všeho nebyl zlý záměr, firma se prostě jen snažila vyjít s režimem a nechtěla se dostat do konfliktu s německými manažery oné pobočky.

Hlavním cílem vedení i během válečných let bylo nenarušit efektivitu práce a celého systému výroby. To zapadá do toho, že – jak jsem četl na více místech – snaha zůstat neutrální a nemíchat se za žádnou cenu do politiky byla jednou z pevných zásad firmy od jejího počátku.

Ze statistického přehledu Baťových zaměstnanců v zahraničí je také patrné, že většinou šlo o mladé lidi, kterým bylo v době odjezdu mezi 20 a 30 lety; Silvestrovi, když vyrážel na cestu, jak už víme, bylo teprve devatenáct. Muselo se tedy jednat spíš o mladé talenty než o zkušené manažery. Tuto domněnku nám potvrzuje údaj, že zahraničních pracovníků, kterým v roce 1939 bylo nad 40 let, bylo pouze 36 – to jsou necelá čtyři procenta celkového počtu lidí vyslaných do zahraničí. Nízký věk pracovníků je v zajímavém kontrastu s informacemi o délce služby pro firmu, protože tři čtvrtiny celkového počtu měly, navzdory svému mládí, v době odjezdu za sebou už 5 až 10 let práce pro firmu. Znamená to, že do práce u Bati museli nastupovat ve velmi raném věku.

Jak jsem se dočetl později, firma prováděla výběr pracovníků vysílaných do zahraničí velmi důkladně a metodicky. Seznamy vhodných kandidátů sepisovali osobní referenti, kteří také sestavovali profily úspěšných osob. Mezi kritéria kvalifikace patřily jazykové dovednosti, zdravotní stav, výše osobních úspor, morální bezúhonnost a další vlastnosti. Personalisté také prováděli psychotechnické zkoušky, ve kterých kladli důraz na inteligenci a samostatnost – formální vzdělání nebylo u Bati příliš důležité. To nám umožní udělat si aspoň trochu představu o tom, jakým sítem dokázal mladý Silvestr úspěšně projít.

Jakmile vedení firmy Baťa rozhodlo, nabídka vycestování se prakticky nedala odmítnout. Jak si asi dokážeme představit, ne každý pracovník ji uvítal – někteří tuto změnu nesli s hořkostí a nevolí, protože si svoji kariéru představovali jinak a měli třeba i různé závazky k rodině. Typický je příklad Josefa Kramoliše, který se chystal převzít prodejnu v Brně a pustil se s otcem do stavby nového domku v rodné vsi, když najednou dostal v září 1932 příkaz odcestovat do dalekého Singapuru. Vzpomíná, že když se zdráhal, nadřízený mu prostě řekl: „Víte, pane Kramoliši, buďto pojedete, nebo půjdete.“ Vedení za dostatečnou výmluvu nepovažovalo ani plánovanou svatbu – uznáno bylo jen pokročilé těhotenství nebo vážná nemoc v rodině. Kdo vycestování odmítl bez takového závažného důvodu, u Bati skončil.

Statistika v úvodu Seznamu zaměstnanců v zahraničí ukazuje i dosažené vzdělání. Nejspíš i z důvodu jejich nízkého věku převažují absolventi obecných škol (125) a měšťanek (516); vysokoškolské vzdělání má z více než tisíce pracovníků vyslaných do zahraničí uvedeno jen jedenáct. Jak úředníci sami zaznamenali ve zvláštní kategorii, celkem 315 – tedy téměř třetina z nich – bylo absolventy tzv. Baťovy školy práce. O té si povíme trochu víc o pár stránek dál.

Rozdělení zahraničních pracovníků podle profesí ukazuje, že nejčastěji šlo o prodavače (433) a pracovníky v obuvnické výrobě (176). Na vedoucí místa odjelo do zahraničí pouze 30 lidí. Nás ale samozřejmě nejvíc zajímá pozice pedikéra: s tímto zaměřením vycestovalo celkem 23 pracovníků, mezi nimi právě Silvestr.

Seznam zaměstnanců v zahraničí také eviduje 67 rodinných příslušníků, kteří vycestovali s jejími zaměstnanci – nejspíše šlo o manželky pracovníků firmy – a které firma v zahraničí finančně podporovala. Čteme, že těmto příslušníkům v roce 1944 vyplácela měsíčně v souhrnu 51 000 korun, tj. průměrně 760 korun na osobu a na měsíc. Tohle byl asi způsob, jakým se Baťa pokoušel řešit jeden z problémů: ačkoliv se snažil zajistit pracovníkům v zahraničí minimálně stejné mzdy, jako měli ve Zlíně, nebylo to vždy možné. Zejména manželské páry pak měly problém, protože si v zahraničí nedokázaly udržet životní standard, na který byly zvyklé z domova.

Zvláštní komplikací, na kterou patrně narážel i Silvestr, byl život v britských dominiích a koloniích. Českoslovenští zaměstnanci tady byli nuceni podřídit se očekávaným společenským normám chování bílých Evropanů – tj. přepravovat se osobními automobily s najatými šoféry, vydržovat si služebnictvo a účastnit se pravidelných akcí ve společenských klubech. Bez toho by si nedokázali udržet sociální status, na druhé straně to ale vyčerpávalo jejich omezené finanční prostředky. Vzniklá napětí pak občas vedla ke konfliktům, kterým se nevyhnula ani baťovská komunita v Singapuru.

V seznamu mě zaujala i malá tabulka, která shrnuje „Nepřátelský majetek“. Jde o majetek 447 zaměstnanců, který je vypočítán na bezmála 48 milionů korun. Jaká byla definice „nepřátelské“ osoby, mohu jen hádat, ale patrně šlo o ty, kteří se na zahraničních velvyslanectvích nepřihlásili k příslušnosti k německé Říši. Celkem nepochybně mezi těmito „nepřáteli“ figurovali i baťovci ze Singapuru, kteří se – stejně jako Silvestr – nejenže hlásili k zastoupení československé exilové vlády v Bombaji, ale navíc se i dobrovolně přidali do tamních britských ozbrojených sil. To z nich muselo v očích německých úřadů udělat vlastizrádce.

Pojďme ale seznamem zahraničních zaměstnanců listovat dál. Po úvodních stranách se souhrnnými informacemi a statistikou konečně následuje podrobný jmenný seznam. Je organizován na dovnitř založených listech, takže záznam každé osoby je veden v jednom velmi dlouhém řádku. Vedle jména každého pracovníka je kromě stručných informací nalepen i miniaturní portrét.

Josef Kramoliš počátkem 30. let v Singapuru v péči místního rikši.

zdroj: archiv Jiřího Kramoliše

Záznam Silvestra Němce v Baťově Seznamu zaměstnanců v zahraničí.

zdroj: Moravský zemský archiv v Brně, Státní okresní archiv Zlín

Teď už jsem nedočkavě obracel stránky až k písmenu „N“. A tam opravdu vidíme záznam Silvestra – a na vlepené podobence i jeho mladou tvář!

Zlínští úředníci později u Silvestra tužkou nakreslili dokonce dva křížky, kterými označovali zesnulé zaměstnance. Kromě již citovaných informací ze souhrnu pana Marka jsem se tu ještě dozvěděl, že Silvestr coby pedikér spadal do oddělení prodeje a že firma mu zařídila jeho penzijní pojištění v Singapuru od 1. října 1940.

Na každé straně seznamu je pak dodatečně vlepen list papíru, který obsahuje rukou psané poznámky doplněné později. U Silvestrova záznamu tak vidíme, jak postupně přicházející zprávy o Silvestrovi zaznamenávali úředníci ve Zlíně. Připomeňme si, že tyto dodatky jsou celkem čtyři. Je to vlastně takové miniaturní drama o čtyřech aktech, zhuštěných do telegrafických vět v poněkud bizarním úředním slohu:

„1. Na dotaz odpovězeno, že po zjištění budeme informovat.

2. Pan Lachs sděluje, že v r. 43 byl v Singapuru.

3. Zpráva Baťa Batanagar, přes Baťa Limited Londýn – p. Němec, který utrpěl vážné zranění, když bojoval v Singapuru, měl prý být zabit, když Japonci okupovali nemocnici, ve které se nacházel jako pacient.

4. Zabit při akci v Singapuru – dle telegramu od Jugase.“

Z pořadí a obsahu poznámek, kdy ta první zaznamenává jakýsi dotaz (asi první poválečný dotaz ze strany Silvestrovy rodiny?), lze usuzovat, že byly všechny napsány krátce po válce.

Třetí záznam můžeme datovat někdy do listopadu 1945 – v té době totiž do Londýna dorazil po několikatýdenní plavbě ze Singapuru Josef Vyhnálek. Zdá se víc než pravděpodobné, že Vyhnálek v Londýně rovněž navštívil pobočku firmy Baťa, kde své zážitky včetně zprávy o Silvestrovi vyprávěl a firma poté tyto informace poslala dále do Zlína.

Tuto úvahu potvrzuje i poznámka uvedená u Vyhnálkova jména, v níž se dočítáme: „Baťa Ltd. Londýn oznamuje, že byl propuštěn jako válečný zajatec a míří do Evropy – oznámeno dopisem dne 4. 11. , 7. 11. u nás. /pracuje v Kotvě/ 21. 3. 1946 byl znovu přijat k firmě.“

Čtvrtý, a tedy poslední záznam týkající se Silvestra pak může pocházet z počátku roku 1946, protože dopis s podobným sdělením posílal pan Jugas rodině dne 22. ledna 1946.

Můžeme tedy říci, že všechny čtyři záznamy s vysokou pravděpodobností pocházejí z období mezi zářím 1945 a lednem 1946.

Poněkud tajemná je druhá poznámka o sdělení pana Lachse, že „byl r. 43 v Singapuru“. Předně bude zajímavé zjistit, kdo byl pan Lachs. Dále vzhledem k tomu, že identickou poznámku jsem našel také u záznamu Rudolfa Janečka, který rovněž nepřežil japonskou okupaci (zemřel počátkem roku 1945 na malárii a beri-beri), možná se pan Lachs nebo úředník s tužkou zmýlili a měli na mysli, že Silvestr i Janeček žili v Singapuru počátkem roku 1942, což by dávalo smysl. Druhou možnou interpretací je to, že Silvestr byl skutečně ještě v roce 1943 naživu, i když tomu odporuje většina ostatních dokumentů a svědectví.

Další nálezy ve zlínském archivu už žádnou jinou konkrétní informaci o Silvestrovi nepřinesly, ale podobně jako informace z podnikového týdeníku Batanagar News z Baťovy vily mi pomohly následně rekonstruovat to, jak firma Baťa ve 30. letech v Malajsii a Singapuru operovala a jaká tam panovala mezi Čechoslováky situace. Skvělé jsou i dobové snímky odtamtud, které firma Baťa pořídila a které zlínský archiv nyní spravuje – některé z nich najdete reprodukované v této knize.

Jaké to bylo u Bati

Když už mě pátrání po Silvestrovi přivedlo do Zlína, nabízela se mi příležitost podívat se trochu podrobněji i na firmu Baťa, pro kterou můj prastrýc pracoval. Přiznám se, že donedávna to pro mě bylo téma, o které jsem se nijak zvlášť nezajímal. Mé povědomí o něm se proto prakticky omezovalo na pár klišé jako zlínská architektura, slogan „Náš zákazník – náš pán“ nebo příslovečné „baťovské ceny“. Tuhle mezeru ve znalostech jsem tedy zaplňoval až během posledních tří let. Shrnuji, co mě nejvíc zaujalo.

Rodinná firma založená roku 1894 se od začátku pokoušela dělat věci trochu jinak, než bylo v kraji zvykem. I proto během svých prvních dvaceti let prodělala několik strmých vzestupů a pádů. Pozoruhodně efektivně si však dokázala poradit s velkou ekonomickou krizí počátkem 30. let, díky čemuž v této dekádě zažila zlaté období.

V oněch těžkých ekonomických dobách Tomáš Baťa pod heslem „Baťa drtí drahotu“ srazil ceny obuvi v prodejnách, aby zvýšil odbyt. Dělníkům ve Zlíně sice musel snížit mzdy, ale díky skvělému zabezpečení, kdy měli od firmy zajištěné bydlení a mohli nakupovat levně veškeré zboží i služby v podnikových provozovnách, si i přesto zachovali kupní sílu a životní standard.

Zároveň se Baťa pod heslem „Umění nakupovat má větší cenu než umění prodávat“ snažil dostat pod kontrolu celý výrobní řetězec, aby snížil náklady na suroviny a stal se méně závislým na dodavatelích. To platilo i pro banky, takže firma měla ve Zlíně vlastní podnikovou banku a skrytě ovládala i koncern AG Leader ve Švýcarsku, skrze který pak financovala svou zahraniční expanzi. Našeho příběhu baťovců ze Singapuru se pak přímo týká rozhodnutí Bati v první polovině 30. let provozovat vlastní gumovníkovou plantáž v Britském Malajsku – k tomu se dostaneme později.

Počátkem 30. let začal koncern rovněž masivně rozšiřovat svoje působení. Už dříve pronikal do odvětví souvisejících s produkcí a prodejem bot – výroby punčoch, strojírenství, gumárenství, výroby pneumatik a podobně. Nyní ale firma expandovala do desítek dalších oblastí, které zaujaly vizionářského šéfa, jako třeba lodní doprava, filmové ateliéry či letectví. Byl jsem velmi překvapen, když jsem zjistil, že v meziválečném období Baťa prodal přes 200 letadel vlastní výroby – to v té době musel být mimořádný úspěch.

V roce 1932 měla firma téměř 700 prodejen ve skoro 40 zemích, ale to nestačilo. Před velkou hospodářskou krizí představovaly evropské trhy pro Baťu čtyři pětiny jeho odbytu, jejich podíl ale do roku 1932 klesl na méně než polovinu. Příčinou byla protekcionistická národní opatření, kdy jednotlivé státy omezovaly dovoz zboží ze zahraničí. To pochopitelně ztěžovalo i export bot ze Zlína. Tomáš Baťa na to reagoval jednak přesunem výroby rovnou do zemí, kam dřív vyvážel, jednak hledáním nových odbytišť ve světě. Tehdy se vydal na proslulou cestu letadlem ze Zlína přes severní Afriku, Blízký východ, Britskou Indii, Malajsko i Batavii (tehdy hlavní město tzv. Nizozemské východní Indie, dnešní Jakarta v Indonésii). Při návštěvě Malajska prohlásil, že jeho posláním je obout čtyři miliony bosých obyvatel, kteří tam tehdy žili – a zařídit to dostala za úkol právě singapurská pobočka. Zaujalo mě také, že Baťa se v té době dokonce snažil vyjednat velké dodávky do Sovětského svazu, z čehož ale nakonec sešlo.

Jednou z dalších příčin úspěchu firmy Baťa byla její schopnost osvojovat si moderní způsoby řízení a výroby. Tomáš Baťa se inspiroval na cestě na zkušenou do Spojených států amerických, kde mimo jiné v Detroitu navštívil továrny Henryho Forda, průkopníka pásové výroby. Zavádění podobné mechanizace do obuvnictví mu pak umožnilo vyrábět mnohem levněji a ve velkých objemech, zatímco jeho středoevropská konkurence často stále ještě vyráběla po staru, ručně v ševcovských dílnách.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pátrání po Silvestrovi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.