Cat Schieldová

Svůdné tajemství

Překlad: Julie Flemingová

Milá čtenářko,

jsem si jistý, že se Vám už taky stalo, že jste někoho poznala v určité době, či situaci a pěkně jste si ho zaškatulkovala. Ano, k tomu máme sklon všichni. I hrdinka příběhu Nenapravitelný sukničkář pohlíží na charismatického hokejistu Jareda skrze prsty kvůli dávnému nevydařenému setkání. A hrdina povídky Svůdné tajemství se dlouho nedokáže zbavit předsudků vůči půvabné dobrovolnici Lie, protože je prostě jiná… Dokonce i April v romanci Sami v divočině má svého idola už od střední školy zaškatulkovaného jako partnera nevhodného pro vážnější vztah. Naštěstí nikomu nelze upřít právo na vývoj. Dokonce i sukničkář se může změnit a zapřisáhlý starý mládenec zatouží po rodinném krbu. Nikdo není ztracený případ a změnit se může každý. Tak bych mohl ve zkratce charakterizovat říjnové tituly. Věřím, že Vás potěší a strávíte s nimi příjemné chvíle.

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Seductive Secrets

První vydání:

Harlequin Books, 2019

Překlad:

Julie Flemingová

Odpovědný redaktor:

Bohdana Hyťhová

© 2019 by Cat Schield

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2020

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Desire jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-5283-6 (EPUB)

ISBN 978-83-276-5284-3 (MOBI)

ISBN 978-83-276-5285-0 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

02-516 Warszawa, ul. Starościńska 1B lokal 24-25

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

Paul Watts nastoupil v nemocnici do výtahu a stiskl tlačítko čtvrtého patra větší silou, než bylo nutné. Za dvě hodiny bude muset odjet z Charlestonu na týdenní konferenci o kybernetické bezpečnosti. Instinkt mu napovídal, že je to chyba. Zdravotní stav jeho pětaosmdesátiletého dědečka se nezlepšoval. Gradyho hospitalizovali před šesti dny s mozkovým edémem, což byla komplikace, která vyvstala po mrtvici, kterou prodělal před třemi měsíci. Od té doby měl obtíže s mluvením a levou stranu těla měl paralyzovanou. Po téhle poslední komplikaci se rodina obávala, že dědeček už dlouho žít nebude. Proto si Paul svou cestu na konferenci rozmýšlel.

Přestože se patriarchovi rodiny Wattsových dostávalo té nejlepší lékařské péče, nezotavoval se. Zpočátku se lékaři a fyzioterapeuti domnívali, že je pravděpodobné, že se zcela zotaví, a to díky jeho excelentnímu zdraví před mrtvicí i díky jeho nezlomné vůli. Jenže se neuzdravoval. Ani nebojoval. Mrtvice Gradyho Wattse zcela zlomila.

Přestože z funkce ředitele rodinné přepravní společnosti odstoupil už před deseti lety a předal vedení firmy Paulovu otci, dál zůstával předsedou v radě společnosti. Nezpomalil, a dokonce i v důchodu zastával funkci předsedy v mnoha organizacích a vedl aktivní společenský život.

Paul byl zvyklý na dědečkovu neúnavnou energii, a proto teď nechápal, proč Grady nebojuje za své uzdravení. Ale vzhledem k napjatým vztahům mezi nimi se zřejmě odpovědi nedočká. Paula bolelo, že se tak odcizili. Nikdy ale nelitoval svého rozhodnutí dělat kariéru v oblasti kybernetické bezpečnosti, než aby se připojil k rodinnému byznysu. Zastavovat zločince uspokojovalo jeho touhu po spravedlnosti mnohem víc, než by kdy dokázala práce v přepravní společnosti.

Dveře výtahu se otevřely a Paul vešel do jasné osvětlené chodby, kterou pokračoval kolem sesterny dál. Kývl sestrám na pozdrav a šel dál až k dědečkovu soukromému pokoji.

Jak se blížil, jeho kroky zpomalovaly. Nikdo by o Paulovi nemohl tvrdit, že je bojácný, ale děsil se toho, co uvidí, až vstoupí do pokoje. Každičký aspekt jeho života byl ovlivněn Gradyho ohromnou osobností a jeho současná křehkost Paula děsila. Když jeho dědeček ztratil vůli jít dál, Paul z toho byl zoufalý. Udělal by cokoli, aby přiměl Gradyho s nemocí bojovat a vrátit se k rodině.

U dveří dědova pokoje se zhluboka nadechl. Pootevřenými dveřmi zaslechl ženský zpěv. Byla to hezká a povznášející píseň, ale podle hlasu Paulovi nepřipadalo, že by zpívala nějaká žena z jejich rodiny. Možná je to jedna ze zdravotních sester.

Paul otevřel dveře a vešel do spoře osvětlené místnosti. Pohled, jaký se mu naskytl, ho na místě zarazil. Grady ležel v posteli nehybně a jeho našedlá pleť působila voskovým dojmem. Nebýt pípání monitoru kontrolujícího srdeční činnost, pomyslel by si, že jeho dědeček už zemřel.

U lůžka stála zády k oknu nějaká cizí žena a držela Gradyho za ruku. Přestože se tvářila něžně a přívětivě, Paula to znepokojilo. Nebyla to sestřička, jak předpokládal. Vlastně ani nevypadala jako návštěva. Spíš jako někdo, kdo právě přišel ze zábavního parku. Nebo z šestého patra, kde se nachází psychiatrické oddělení.

Byla hezká, štíhlá, asi pětadvacetiletá. Na sobě měla róbu levandulové barvy a na hlavě blonďatou paruku s copem ozdobeným umělými květinami. Úzkému obličeji s vystouplými lícními kostmi a špičatou bradou dominovaly veliké hnědé oči. Vypadala jako oživlá panenka.

Paul byl natolik překvapen, že zapomněl na formality. „Kdo jste?“

Žena rázem přestala zpívat, vykulila oči a strnula jako laň oslepená světlem reflektorů. Pootevřela růžové rty a překvapeně se nadechla. Než ale stačila odpovědět, Paul vypálil další otázku.

„Co děláte v pokoji mého dědečka?“

„Já…“ Upřela pohled za něj do otevřených dveří.

„Ježíši, Paule, uklidni se,“ ozval se hlas za ním. Byl to jeho mladší bratr Ethan. Jeho tichý hlas se hodil do nemocničního pokoje mnohem lépe než Paulův rozčilený řev. „Je tě slyšet až na druhém konci chodby. Ještě rozrušíš dědu.“

Paul si teď všiml, že jeho dědeček má otevřené oči a pohybuje rty, jako by jim chtěl sdělit svůj názor na celou situaci. Po mrtvici nedokázal jasně vyslovovat slova, ale bezpochyby byl teď rozrušený. Zatřepal pravou rukou. Neznámá žena těkala pohledem z Paula na Gradyho a zpět.

„Promiň, dědo.“ Paul přistoupil k lůžku a lehce stiskl starcovu studenou vysušenou ruku. Všiml si, že se mu ruka s uzlovitými klouby chvěje. „Přišel jsem se na tebe podívat. Jen mě překvapilo, že ve tvém pokoji vidím někoho cizího.“ Pohlédl na podivně ustrojenou ženu a tiše na ni zavrčel: „Nevím, kdo jste, ale tady byste být neměla.“

„Ale měla,“ řekl Ethan a došel ke svému bratrovi.

Ethanův nezájem zvedl Paulovi tlak. „Ty ji znáš?“

„Ano, to je Lia Marshová.“

„Zdravím,“ pípla sladkým hlasem.

Bylo znát, že se uklidnila, jakmile Ethan vstoupil do místnosti. Zjevně v něm spatřovala spojence. Teď obdařila Paula vítězoslavným úsměvem. Pokud si myslela, že svým šarmem zaplaší Paulovo rozčilení, pak nevěděla, s kým má tu čest. Přesto se jí ale trochu podařilo zmírnit jeho úzkost, když viděl, jak Grady upírá své vybledlé zelené oči na Liu Marshovou. Vypadal spokojeně.

„Nechápu, co tady dělá,“ prohlásil Paul a snažil se porozumět té neobvyklé situaci.

„Přišla našeho dědu rozveselit.“ Ethan konejšivě položil ruku na Gradyho rameno. „To je v pořádku,“ uklidňoval ho.

Žena stiskla Gradymu ruku. „Dneska jsem si to s tebou opravdu užila. Stavím se zase později.“ řekla.

Grady vydal nespokojený zvuk, ale ona už mířila ke dveřím. Paul ignoroval dědečkův protest a zarazil ji.

„To tedy nepřijdete,“ prohlásil.

„Chápu,“ řekla s nešťastným výrazem. Upřela pohled na Ethana a usmála se. „Uvidíme se později.“

Cestou ke dveřím šustila vyšívanou sukní a nechávala za sebou vůni květinového parfému. Paul se přistihl, že se té omamné vůně nadechl z plných plic. Jakmile odešla, atmosféra v pokoji náhle ztěžkla.

Paul by ji nejradši zavolal zpět, aby se jí zeptal, proč je takhle oblečená a co pohledává v Gradyho pokoji. Ale zajímalo ho i to, proč si na levé zápěstí nechala vytetovat konvalinku. Uvažoval, proč se jeho bratr nechal ovlivnit takovou naivkou, když bylo jasné, že to jen hraje.

To poslední Paula probralo z kouzla, které na něj uvrhla. Popadl svého bratra za paži a táhl ho ven z pokoje, aby neznepokojovali Gradyho. Na chodbě Paul zavřel dveře pokoje a rozhlédl se kolem. Lia Marshová zmizela.

„Kdo to byl?“ vyštěkl ostřejším tónem, než bylo nutné. „A co se tu sakra děje?“

Ethan si povzdechl. „Lia je moje kamarádka.“

Paul si rozčileně prohrábl vlasy. Své znepokojení se rozhodl přičítat dědečkovu zdravotnímu stavu. To dávalo smysl.

„Nikdy ses o ní nezmínil,“ pokračoval Paul. „Jak dobře ji znáš?“

„Dost dobře. Hele, hledáš problémy tam, kde žádné nejsou.“

„Zapomněl jsi, že se loni Wattsova přepravní společnost stala útokem hackerů, stejně jako různí členové naší rodiny? Takže když vidím v dědově pokoji cizí ženu, která je tam s ním sama, znepokojí mě to.“

„Věř mi, že Lia nemá s ničím z toho nic společného,“ ujistil ho Ethan. „Je moc hodná a chce jen pomáhat. Děda měl depresi. Mysleli jsme, že návštěva mu může zvednout náladu.“

Ethan postupně přebíral funkci ředitele ve Wattsově přepravní společnosti, aby nahradil jejich otce, který příští rok plánoval odejít do penze. Proč jeho bratr nebere vážně hrozbu kybernetických útoků?

„Ale byla oblečená jako… jako…“ Obvykle se mu nestávalo, že by nenacházel slova, ale teď byl vyveden z míry.

„Princezna?“ zkusil mu pomoct Ethan. „Konkrétně Locika, která spouštěla své vlasy z věže.“

„Dobře, ale na otázku jsi mi neodpověděl. Odkud ji znáš? Co o ní víš?“ vyštěkl nasupeně. Když se Paul s někým seznámil, měl tendence se k dotyčnému chovat jako u výslechu.

„Můžeš aspoň na dvě vteřiny přestat uvažovat jako policajt?“ postěžoval si Ethan.

Paul se naježil. Dědeček nebyl jediný, kdo nepodporoval jeho rozhodnutí po vysoké škole se přidat k charlestonskému policejnímu sboru a několik let poté rozjet byznys v oblasti kybernetické bezpečnosti.

„O co jí jde?“

„O nic. Je přesně taková, jak vypadá.“

Paul si odfrkl. Nějaká fanatička? „Co dalšího o ní víš?“

„Je moc hodná a je vynikající posluchačka.“

„Vynikající posluchačka,“ zopakoval Paul a pomyslel si, že Lia Marshová nejspíš Ethana využívá. „Předpokládám, žes jí pověděl všechno o Gradym a naší rodině.“

„Nic z toho není žádným tajemstvím.“

„Přivedl jsi cizí osobu, o které nevíš skoro nic, k našemu umírajícímu dědovi.“ Paul se ani nesnažil mírnit svoje rozčilení. „Co sis myslel?“

„Myslel jsem, že Grady bude mít radost, když ho navštíví milá a pečující žena, která navíc krásně zpívá.“ Ethan se na něj smutně zadíval. „Proč tě vždycky napadají ty nejhorší možné scénáře?“

Paul upřel zrak na bratra. Ethan se choval, jako by jeho vysvětlení dávalo dokonalý smysl. Paul ale logicky excentrickou Liu Marshovou podezíral.

„Byla divně oblečená. Prostě nechápu…“

Ethan pokrčil rameny. „Tohle dělá.“

„Živí se tím?“

„Jistěže ne,“ opáčil Ethan se spokojeným výrazem. „Obléká se tak a navštěvuje nemocné děti. Zbožňují ji.“

Paul zanadával. Vlastně od ní bylo hezké, že tohle dělá.

„Jak jste se poznali?“

Ethan se zamračil. „Jsem její klient.“

„Jaký druh klienta?“

„Na tom nezáleží. Lia je fajn a ty máš potíže s důvěrou.“

Zavládlo tíživé mlčení. Paul nesnášel spory se svým bratrem, ale nevěděl, jak by to měl napravit. Byl jen o necelý rok starší než Ethan a přestože měli odlišné zájmy, odmalička si byli velmi blízcí. Paula fascinovaly technologie. Dokázal strávit hodiny o samotě a proměňovat jednotlivé elektrické komponenty v užitečná zařízení, zatímco Ethan byl společenštější a rád sportoval.

Oba měli vynikající výsledky jak na střední škole, tak na univerzitě. Nikdy spolu o nic nesoupeřili, ale když se Paul rozhodl, že se nepřipojí k rodinnému byznysu, začalo i mezi oběma sourozenci panovat vzrůstající napětí.

„Měl bys mi říct, o co tu jde. Moc dobře víš, že budu pátrat a zjistím, kdo je ta Lia Marshová.“

Lia Marshová ostře vydechla, když opustila nemocniční pokoj a rozběhla se prázdnou chodbou. Srdce jí divoce bušilo a měla vlhké dlaně. Ethan jí nijak nevysvětlil podezíravé chování svého bratra a ona nebyla připravená na Paulovo nepřátelství ani na to, jak jeho rozčilení zvyšovalo jeho už tak velké charisma. Celá ta událost na ni zapůsobila, jako by někdo poškrábal její milovaný karavan Misty.

Lia vítala všechny radosti života a negativní věci zaháněla prostřednictvím meditace, práce s krystaly a aromaterapií. Tytéž spirituální léčebné nástroje používala i na své klienty při masážích. Ne všichni byli zastánci new age praktik, ale někteří ji svým zájmem překvapovali. Například si nemyslela, že byznysmen jako Ethan Watts by byl ochoten otevřít svou mysl spirituálním praktikám.

Paula Watts evidentně dospěl k unáhleným závěrům, když ji uviděl v pokoji svého dědečka. To znepokojivé setkání rozvířilo její emoce. Odjakživa se snažila vyhýbat konfliktům, přesto musela uznat, že se jí Paul líbí.

Lia kráčela dál chodbou osvětlenou ostrým světlem zářivek a pohledem klouzala po šedých stěnách, tu a tam ozdobených obrazem krajinky. Cítila dezinfekci. Nejraději by otevřela okna a vpustila dovnitř sluneční svit, zpěv ptáků a vánek přinášející vůni čerstvě posekané trávy. Namísto toho se ale vydala za nemocnými dětmi, aby je trochu rozptýlila.

Zamířila po schodech dolů do třetího patra, kde se nacházelo dětské oddělení. Od té doby, co se před pár měsíci přihlásila jako dobrovolnice, tu byla častým hostem a personál už byl zvyklý na její kostýmy. Byli vděční za cokoli, co povzbuzovalo jejich pacienty, a poskytlo jim chvilku oddechu mezi nekonečnými vyšetřeními a léčbou. Po nějakém čase stráveném s dětmi se s nimi Lia rozloučila.

Sjela výtahem dolů a vystoupila. Reakce lidí ve výtahu na svůj kostým ani nevnímala. Po chvíli vyšla do odpoledního slunce. Zhluboka se nadechla a přála si pustit z hlavy myšlenky na Paula Wattse.

Autonehoda ji dočasně připravila o její auto, a tak byla nucena se nastěhovat do malého pronajatého bytu na King Street, než si našetří na nový vůz. Její dočasné bydliště se nacházelo asi dvacet minut chůze od nemocnice a cesta vedla historickým centrem Charlestonu. Vychutnávala si atmosféru staré zástavby. Slunce příjemně hřálo.

Lia byla zahloubaná ve svých myšlenkách, a tak si skoro ani nevšimla muže opřeného o SUV zaparkované před jejím bytem. Zaznamenala ho, až když se odlepil od auta a zastoupil jí cestu. Tep se jí zrychlil. Lia cestovala sama po celé zemi už od svých osmnácti, takže měla dobrý instinkt na cizí lidi. Až na to, že tohle byl někdo, s kým už se setkala.

Paul Watts měl zelené oči, které jí připomínaly klidný borovicový les. Skepticismus, který z něj čišel, ji varoval, aby byla obezřetná. Přesto ale v jeho blízkosti pociťovala stejnou chemii jako v nemocničním pokoji.

Ani v nejmenším nebyl její typ. Byl příliš neústupný. Příliš uzemněný. Nelítostný. Rezolutní. Možná právě to ji na něm přitahovalo.

„Bylo těžké vás najít,“ prohlásil Paul.

Od Ethana věděla, že Paul je bývalý policajt, který teď vede vlastní byznys v oblasti kybernetické bezpečnosti. Naskočila jí husí kůže, když si uvědomila, že po ní pátral.

„A teď jste tady,“ opáčila. Nelíbilo se jí, že ji zastihl na cestě domů.

Nebyla zvyklá, že by ji někdo sledoval. Pro většinu svých klientů představovala jen pár masírujících rukou a uklidňující hlas. Děti v nemocnici v ní zase spatřovaly svou oblíbenou princeznu z pohádky. Byla vděčná za svou anonymitu.

„S Gradym je všechno v pořádku?“

„Vede se mu dobře.“ Paul semkl rty a v jeho rysech se mihl náznak bolesti. „Nebo aspoň ne hůř.“

„Neznala jsem ho před mrtvicí, ale Ethan říkal, že byl silný a nezlomný. Mohl by se z toho dostat.“

„Mohl by,“ připustil Paul. „Jenže to vypadá, že to vzdává.“

„Ethan se zmínil, že v posledních dnech se chtěl setkat se svou ztracenou vnučkou,“ řekla Lia. „Možná kdybyste ji vyhledal…“

„Podívejte,“ vyštěkl Paul. „Nevím, k čemu se chystáte, ale držte se dál od mého dědečka.“

„K ničemu se nechystám,“ trvala na svém Lia. Vytáhla z batohu klíče a zamířila k přednímu vchodu do budovy. „Chci jenom pomáhat.“

„On vaši pomoc nepotřebuje.“

„Jistě. Dobře.“ Aspoň že ji nevaroval, aby se nezkoušela spojit s Ethanem. „To je všechno?“

Odemkla dveře a chystala se uniknout do domu, jenže Paul znovu promluvil. „Nejste aspoň trochu zvědavá, jak jsem vás našel?“ zeptal se domýšlivě. Vzhledem k její minimální elektronické stopě ho nejspíš naplňovalo hrdostí, že ji tak rychle vypátral. Bezpochyby se chtěl vychloubat svými schopnostmi.

Lia se s divoce bušícím srdcem zarazila mezi dveřmi a úkosem na něj pohlédla. Paul sice disponoval přehnanou sebejistotou, ale ona má také svoje zbraně. Bude muset tu jeho namyšlenost přebít flirtováním.

Dráždit Paula jí připadalo stejné jako vstoupit do lví klece, ale když jí zcela věnoval pozornost, byl to omamný pocit.

Otočila se k němu a vykouzlila radostný úsměv. Všechno, co se dozvěděla od Ethana, jí napovědělo, že Paul se řídí logikou a ne pocity. Přinutit experta na kybernetickou bezpečnost, aby se zabýval svými pocity, byla pro ni opravdová výzva. „Jsem zajímavější, než byste čekal.“

DRUHÁ KAPITOLA

Paulovi připadalo, že se celá ulice rozplynula, když přemýšlel, co Lie odpovědět. Netvářila se prvoplánově eroticky, ale nijak to nezmenšovalo jeho touhu. Zaklesl si ruce za zády, aby odolal touze sevřít ji v náručí a políbit na krk, aby se znovu nadechl té její příjemné vůně. Bylo to frustrující. Ta žena představovala problém. Ve více ohledech, než dokázal spočítat.

O co jí jde? Zjevně o peníze.

Vzhledem k tomu, že se rozhodla žít v jedné z nejdražších částí Charlestonu, zjevně má i drahý vkus. Po setkání s Ethanem se na něj evidentně zaměřila a využila jejich nemocného dědečka, aby se mu vlichotila do přízně. Plánovala snad přimět Ethana, aby splatil její dluh nebo aby investoval do nějakého jejího podnikání?

„Ophelia Marshová, narozena prvního března –“ začal odříkávat, aby ji znervóznil.

„To je zajímavé,“ přerušila ho. „Málem jsem měla narozeniny devětadvacátého února. Moje máma začala rodit osmadvacátého večer a všichni si mysleli, že porodí druhý den, což ten rok bylo devětadvacátého února. Ale já jsem nechtěla mít narozeniny každé čtyři roky. No, kdo by taky chtěl?“

Z jejího překotného proslovu sršela energie a humor, což ho znechutilo ještě víc. „Narozena prvního března v Occidentalu v Kalifornii…“ pokračoval.

„Ryba.“

Zavrtěl hlavou. „Co?“

„Ryba,“ zopakovala. „Víte, znamení zvěrokruhu. Dvě ryby plující opačnými směry. Jako vy jste koza.“

Paul drsně vydechl. Horoskopy nejsou nic než snůška nesmyslů. Přesto se ale zeptal: „Koza?“

„Kozoroh. Nedávno jste měl narozeniny.“

Její slova mu připadala jako rána do břicha. „Jak to víte?“

Rozčilovalo ho a děsilo zároveň, že ví, kdy se narodil. To on je expert na bezpečnost, vynikající vyšetřovatel, který pronásleduje kybernetické zločince. Znepokojilo ho, že tahle cizí žena zná datum jeho narození.

„Ethan mi to řekl.“

„Proč by to dělal?“ chtěl vědět Paul.

„A proč ne?“ Naklonila hlavu na stranu a pozorovala ho. „Rád mluví o své rodině a mně pomáhá si vás všechny představit, když znám vaše znamení. Vy jste Kozoroh. Vaše matka je Váha. Usmiřuje celou rodinu. Váš otec je Střelec. Rád mluví a honí se za neuskutečnitelnými sny. Ethan je Býk. Tvrdohlavý, spolehlivý a má rád dobré jídlo.“

Tohle stručné shrnutí jeho rodiny vyburcovalo Paulovo podezření ještě víc. Tahle žena si zjevně zjišťovala informace o celé rodině Wattsových kvůli nějakým nekalým úmyslům. K čemu se chystá? Bylo na čase trochu přitvrdit.

„Nikdy nezůstáváte dlouho na jednom místě,“ řekl, když si vybavil, co o ní zjistil. „New York, Vermont, Massachusetts, teď Jižní Karolína, všechno za poslední rok. Pročpak?“

Podle jeho zkušeností podvodníci rádi pracují v určité oblasti, a když to tam začne být moc horké, přesunou se jinam. Její chování tomu nasvědčuje. Může být krásná, jak chce, a předstírat, že je hodná, ale jeho neobalamutí. Paul moc dobře věděl, jak snadno se lidé nechají zmást zjevem.

„Jsem nomád.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že mám ráda život na cestě. Vyrůstala jsem tak.“ Odmlčela se, podívala se na něj a nepatrně se usmála. „Narodila jsem se v dodávce a první rok svého života jsem procestovala skoro osm tisíc kilometrů. Moje matka taky nerada zůstávala dlouho na jednom místě.“

Paulovi z toho šla hlava kolem. Jeho rodina žila po celé generace v okruhu patnácti kilometrů kolem Charlestonu a nedokázal si představit životní styl, jaký mu popisovala.

„Vaše matka před někým utíkala? Před vaším otcem? Nebo před svým přítelem?“

„Ne.“ Pokrčila rameny a Paul si ten příběh mohl jen domýšlet. „Prostě neměla stání.“

„A vy? Taky nemáte stání?“

„Asi ano.“ Zatvářila se tak, že z jejího výrazu nedokázal nic vyčíst. „Ale mám tendence zůstávat na jednom místě déle než ona.“

Paulovi se draly na mysl další otázky. Musel zjistit, k čemu se chystá, aby vyhodnotil míru nebezpečí, kterou představuje pro jeho rodinu. „Kde jste se s Ethanem poznali?“

„Už asi měsíc je mým klientem.“

„Klient?“ Paul tu informaci zpracovával.

„Pracuju ve Springside Wellness,“ řekla a potvrdila tak to, co už zjistil. Ta firma sídlila na Meeting Street a kromě wellness služeb provozovala studio jógy a prostory pro alternativní léčbu. Spousta těch blábolů o mysli, tělu a duši. „Ethan je klient.“

To ostatně potvrdil i jeho bratr, když se ho ptal, odkud Liu zná. Přesto si Paul nedokázal představit Ethana, jak cvičí jógu nebo podstupuje reflexní terapii. „Jaký druh klienta?“

„Jsem masérka. Chodí ke mně jednou týdně. Říkala jsem mu, že by měl chodit častěji. Je ve stresu.“

Její odpověď přivedla Paula na jiné myšlenky. „Tak to je dokonalé.“ Až na to, že na tom nebylo dokonalého vůbec nic. Představil si Liu, jak masíruje Ethana, ale okamžitě takovou představu zaplašil.

„Nechápu, co myslíte,“ řekla se zamračeným výrazem. „A nemám čas to zjišťovat. Za hodinu musím být v práci a trvá mi docela dlouho, než ze sebe sundám ten kostým. Ráda jsem vás poznala, Paule Wattsi.“

Schválně jí zdvořilost neoplatil. „Držte se dál od mého dědečka.“

„Už jsem vám řekla, že budu.“

Ladně na něj zamávala, vešla do budovy a nechala ho stát na chodníku. Přestože souhlasila, že se bude od Gradyho držet dál, Paul byl pořád nervózní. Logika mu napovídala, že Liu Marshovou viděl naposledy, ale jeho instinkt mu říkal něco jiného.

Než Paul sedl za volant, napsal svému bratrovi, aby Lie znovu zdůraznil, ať nechá Gradyho na pokoji. Kvůli téhle zajížďce se zdržel a hrozilo mu, že zmešká let.

Ethanova strohá odpověď jen zvýšila napětí mezi oběma bratry. Paula mrzelo, že se tak vzdalují, ale nedokázal přijít na způsob, jak to napravit.

Paul se rozhodl pustit Ethana i Liu Marshovou z hlavy a soustředit se na nadcházející konferenci.

Ethana bavilo sledovat bratra, jak je vyveden z míry Liou v princeznovském kostýmu, ale když pak Paul odešel hledat o ní informace, Ethana už to tak neuspokojovalo. Paul raději pátral po imaginárním zločinu, než aby se vyrovnal s opravdovým problémem, kterým bylo zdraví jejich dědečka. Grady byl z Paula zklamaný, když upřednostnil policejní kariéru před Wattsovou přepravní společností, v níž by se mohl věnovat rodinnému byznysu. Paul nechápal bratrovy smíšené pocity z toho, že Ethan byl až druhý na řadě, když jejich otec rozhodoval, komu svěří vedení společnosti.

Ethan byl přesvědčen, že rodinný podnik povede dobře, ale chtěl si tu práci zajistit díky svým schopnostem, a ne kvůli tomu, že Paul tu pozici odmítl. A nešlo jen o jeho hrdost. Ethan byl zvyklý žít ve městě tak posedlém rodokmeny jako Charleston. Někdy měl pocit, že do rodiny Wattsových nepatří, což byla svým způsobem pravda, jelikož byl adoptovaný. Na každé rodinné fotografii se vymykal se svými tmavě hnědými vlasy a tmavýma očima. Nechtěl nikoho z rodiny trápit, a tak své pocity skrýval. Jenže čas od času vypluly na povrch a poskvrnily jeho vztah s Paulem.

Některé své pocity probíral s Liou. Byla skvělá posluchačka. Byla pozorná, empatická a nikoho neodsuzovala. Samozřejmě byla trochu podivínská, ale Ethanovi připadala její excentričnost okouzlující. Zatímco Paulovi připadala Lia podezřelá, Ethan měl potřebu ji před svým bratrem bránit.

Ethan znovu vešel do nemocničního pokoje a zaznamenal, že dědeček má otevřené oči a tváří se vyděšeně. Slyšel snad jejich hádku na chodbě? Přestože se Grady nikdy nebránil konfrontaci, před mrtvicí sdělil Ethanovi, že ho trápí, že se s Paulem tak odcizili a že mezi oběma bratry panuje napětí. Ethan věděl, že Paula to trápí taky, ale ani jeden z nich neudělal žádné kroky ke sblížení.

„Omlouvám se za to, co se stalo,“ zamumlal Ethan a usedl na židli mezi lůžkem a oknem. „Znáš Paula.“

Nečekal, že by mu Grady odpověděl. V týdnech po mrtvici udělal nějaký pokrok a nebyl už tak paralyzovaný. Pořád ještě nemohl chodit nebo psát, ale dokázal hýbat paží, nohou a prsty. Nezrazovalo ho ani tak jeho tělo jako vůle bojovat.

Grady pohnul rty, ale nedokázal vyjádřit, co chtěl říct.

„Dělá si o tebe starosti,“ pokračoval Ethan. „Když tady uviděl Liu, byl to pro něj šok.“ Nedokázal potlačit úsměv. „Líbil se ti její princeznovský kostým? Děti dole na dětském oddělení ji zbožňují.“

Grady zahučel a pak ze sebe vypravil jediné slovo. „Ava.“

Ethana šokovalo, že jeho dědeček promluvil, nebo spíš že vyslovil jméno své dcery. „Myslíš Lia,“ řekl a uvažoval, jak by si mohl Grady splést Liu se svou dcerou. Blonďatá zelenooká Ava Wattsová se ani v nejmenším nepodobala tmavovlasé a tmavooké Lie. Ethan se zamračil. Přišla někdy Lia navštívit Gradyho v civilu, nebo pokaždé v kostýmu? Možná si dědeček myslí, že je blondýna. A pak tu byl i věkový rozdíl. Kdyby Ava ještě žila, bylo by jí přes čtyřicet. Mrtvice ale pochopitelně poškodila část Gradyho mozku. Možná je dezorientovaný.

Avě bylo osmnáct, když utekla do New Yorku. Krátce poté rodina ztratila její stopu. Až po pěti letech zjistili, že je mrtvá a že po sobě zanechala malou dcerku. Dítě bylo adoptováno, ale nic víc už rodina nedokázala zjistit, protože dokumenty byly zapečetěny.

„Ava… dítě,“ ujasnil Grady jako by zpíval. Jak se to naučil?

„Ty myslíš, že Lia je Avina dcera?“ Grady přikývl tak nadšeně, jak mu to jeho stav dovolil. Ethan o tom ohromeně uvažoval. Grady se zjevně chytal jakékoli naděje. S každým uplynulým rokem byl čím dál posedlejší touhou najít svou vnučku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svůdné tajemství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.