KEITH RICHARDS

JAMES FOX

ŽIVOT

Ikar

Keith Richards

LIFE

Copyright © 2010 by Mindless Records, LLC

All rights reserved

Translation © 2011, 2020 by Alexandra Fraisová

The author is grateful for permission to quote lyrics from the following songs: „(I Can’t Get No) Satisfaction.“ Written by Mick JaggerKeith Richards. © 1965 Renewed, ABKCO Music, Inc. www.abkco.com. Used with permission. All rights reserved. „Get off of My Cloud.“ Written by Mick JaggerKdth Richards. ©1965 Renewed, ABKCO Music, Inc. www. abkco.com. Used with permission. All rights reserved. „Gimme Shelter. “ Written by Mick JaggerKdth Richards. © 1970 Renewed, ABKCO Music, Inc. www. abkco. com. Used with permission. All rights reserved. „ Gimme Shelter. “ Written by Mick JaggerKeith Richards. „ Yesterday ’s Papers.“ Written by Mick JaggerKeith Richards. ©1967 Renewed, ABKCO Music, Inc. www.abkco.com. Used with permission. All rights reserved. „Salt of the Earth. “ Written by Mick JaggerKeith Richards. © 1969 Renewed, ABKCO Music, Inc. www.abkco.com. Used with permission. All rights reserved. „As Tears Go By. “ Written by Mick Jagger, Keith RichardsAndrew Oldham. © 1964 Renewed, ABKCO Music, Inc. Renewed U. S. © 1992 and all publicationrights for U.S.A. and Canada – ABKCO Music, Inc. / Tro-Essex Music Inc. Used by permission. International c secured. „ Can’t Be Seen. “ Written by Mick JaggerKeith Richards. Published by Promopub B. V. „ Torn and Frayed. “ Written by Mick JaggerKeith Richards. Published by Colgems-EMI Music Inc. „ Casino Boogie. “ Written by Mick JaggerKeith Richards. Published by Colgems-EMI Music Inc. „Happy. “ Written by Mick JaggerKeith Richards. Published by Colgems-EMI Music Inc. „Before They Make Me Run. “ Written by Mick JaggerKeith Richards. Published by Colgems-EMI Music Inc. „All About You.“ Written by Mick JaggerKeith Richards. Published by Colgems-EMI Music Inc. „Fight.“ Written by Mick Jagger, Keith RichardsRon Wood. Published by Promopub B.V. and Halfhis Music. „Had It with You. “ Written by Mick Jagger, Keith RichardsRon wood. Published by Promopub B.V. and Halfhis Music. „Flip the Swith.“ Written by Mick JaggerKeith Richards. Published by Promopub B.V. „You Don’t Have to Mean it.“ Written by Mick JaggerKeith Richards. Published by Promopub B. V. „How Can I Stop. “ Written by Mick JaggerKdth Richards. Published by Promopub B. V. „ Thief in the Night. “ Written by Mick Jagger, Keith RichardsPierre de Beauport. Published by Promopub B. V. and Pubpromo Music.

ISBN 978-80-242-6714-2

Pro Patricii

1. KAPITOLA

Ve které mě policajti nechali zajet ke krajnici v Arkansasu při našem americkém turné v roce 1975 a následoval distanc.

Proč jsme o víkendu na Den nezávislosti zastavili na oběd v arkansaském Fordyce v podniku 4-Dice? A zrovna toho dne? Přes všechno, co jsem po deseti letech ježdění po takzvaném Biblickém pásu v Americe věděl? Fordyce je maličké město. Rolling Stones jsou na policejních vývěskách po celých Spojených státech. Každý polda nás chce dostat za cokoli, co se namane, získat si tím povýšení a jako správný patriot Ameriku těch anglických hezounů zbavit. Rok 1975 byl dobou brutality a konfliktů. Od našeho posledního amerického turné v roce 1972, které proslulo jako STP, byl na Stones vyhlášen otevřený hon. Ministerstvo zahraničí zaznamenalo výtržnosti (to je pravda), občanskou neposlušnost (taky pravda), nepovolený sex (ať už to znamená cokoli) a násilí po celých Spojených státech. A za všecko jsme mohli my, byť jsme jenom hráli. Podněcovali jsme mládež ke vzpouře, kazili jsme Ameriku, a oni rozhodli, že nás už nikdy nenechají po USA jezdit. V Nixonových časech to byla vážná politická věc. Osobně nahnal svoje psy a použil špinavé triky na Johna Lennona, o kterém si myslel, že by ho mohl připravit o zvolení. Jak oficiálně oznámili našemu právníkovi, my byli ta nejnebezpečnější rocková kapela na světě.

V předchozích dnech nás báječný právník Bill Carter sám vysekal z dost velkých potíží, které na nás chystaly policejní složky v Memphisu a San Antoniu. Teď jsme byli ve Fordyce, maloměstě s 4837 obyvateli, které mělo ve školním znaku nějakého divného červeného brouka. A tohle město nad námi chtělo vyhrát. Carter nás varoval, abychom Arkansasem vůbec neprojížděli a rozhodně se nevzdalovali od mezistátních dálnic. Připomínal, že Arkansas se nedávno pokoušel prosadit zákon, který by rock and roll úplně zakázal. (Moc rád bych ten návrh zákona viděl: „Kde se hlasitě a vytrvale hraje na čtyři doby...“) A my se tu teď proháněli menšími silničkami ve zbrusu novém žlutém Chevroletu Impala. V celých Spojených státech by se asi nenašlo hloupější místo, kde zastavit s auťákem naloženým drogami, než tahle konzervativní jižanská komunita zemědělských dělníků, která rozhodně nevítá cizince, co vypadají tak moc jinak.

Se mnou v autě seděli Ronnie Wood, Freddie Sessler, což byla neuvěřitelná postava, můj přítel a skoro otec, který v tomhle vyprávění ještě sehraje mnoho rolí, a Jim Callaghan, dlouhá léta šéf naší ochranky. Jeli jsme šest set čtyřicet kilometrů z Memphisu do Dallasu, kde jsme měli mít následující den v Cotton Bowlu další vystoupení. Jim Dickinson, jižanský kluk, který hrál na klavír ve skladbě „Wild Horses“, nám říkal, že krajina mezi Texasem a Arkansasem za takovou projížďku stojí. A my měli letadel plné zuby. Z Washingtonu do Memphisu jsme si při letu zažili peklo, když jsme se najednou – za strašného jekotu a breku – propadli o pár tisíc metrů. Fotografka Annie Leibovitzová se praštila o strop do hlavy, pasažéři líbali přistávací plochu, když jsme dosedli a vystoupili. Já chodil v tom letadle dozadu s neobvyklým odhodláním konzumovat různé látky, protože jak jsme se tak v těch nebesích zmítali, nechtěl jsem to nechat nazmar. V blbém letadle, starém Starshipu Bobbyho Shermana.

Tak jsme teď jeli autem a my s Ronniem se zachovali obzvlášť pitomě. Vešli jsme do motorestu s názvem 4-Dice, tam jsme se posadili a objednali si a pak jsme šli na záchod. Abychom se trošku nahodili, rozumíme? Oba jsme se sjeli. Lidi ani jídlo se nám v tom podniku zrovna dvakrát nezamlouvali, tak jsme se drželi co nejvíc na záchodě, chechtali se a dávali si dál. Seděli jsme tam snad čtyřicet minut. A tohle se tam dole, alespoň v té době, nikdy nedělalo. To bylo na všem nejlepší a nejsměšnější. Obsluha zavolala policajty. Když jsme vyjížděli, stálo stranou černé auto bez poznávací značky. Jakmile jsme vyrazili a ujeli tak dvacet metrů, ozvaly se sirény a objevilo to blikavé světlo, a už nám mířili bouchačkou do obličeje.

Měl jsem džínovou pelerínu se spoustou kapes, kde jsem měl poschovávanou trávu. Fet byl všude. I ve dveřích toho auta, stačilo odtáhnout panel, a našli jste igelitové pytlíky plné koksu a trávy, peyotlu a meskalinu. Panebože, jak se z tohohle vyvlíkneme? Horší dobu jsme si na zabásnutí vybrat nemohli. Byl zázrak, že nás vůbec pustili do Států na to turné. Víza jsme dostali jenom podmínečně a každý policejní sbor v každém velkém městě to dobře věděl. Poslední dva roky to na dálku zařizoval s ministerstvem zahraničí a imigračním úřadem Bill Carter. A jednou z jasných podmínek určitě bylo, že nás nezavřou za držení narkotik. Carter se za to zaručil.

Já v té době nebral žádný těžký matroš, na turné jsem byl čistý. A mohl jsem to všecko strčit do letadla. Dodneška nechápu, proč jsem se vůbec obtěžoval tahat všechno to svinstvo s sebou a riskovat. V Memphisu mi toho lidi nastrkali spousty a já to nechtěl dát pryč, ale mohl jsem to přece strčit do letadla a jet čistý. Proč jsem si to auto naložil jako nějaký dealer? Možná jsem letadlo zaspal. Vím, že jsem hodně dlouho odděloval ty panely ve dveřích, abych tam všechno nacpal. Ale peyotl stejně do mého repertoáru nepatří.

V kapsách peleríny byl hašiš, tabletky Tuinalu, nějaký koks. Policajty jsem přivítal tím, že jsem pelerínou máchl a vyhodil prášky i haš do křoví. „Nazdárek, pane policisto.“ (Máchnutí.) „Ajaj! Porušil jsem nějaký místní zákon? To mi prosím vás odpusťte. Jsem Angličan. Jel jsem po špatné straně silnice?“ A už couvali. A vy jste se části drog zbavili. Ale jenom části. Uviděli na sedadle ležet lovecký nůž a později se rozhodli brát to jako důkaz „ukrývání zbraně“, hajzlové jedni. A pak nás donutili jet za nimi na parkoviště někde pod radnicí. Cestou nás pořád sledovali, takže určitě viděli, jak jsme další zboží vyházeli po cestě.

Když jsme dojeli do garáží, auto naštěstí hned neprohledali. „Tak fajn,“ řekli Ronniemu, „vy půjdete do auta a přinesete všechny vaše věci.“ Ronnie měl jenom malou kabelku nebo něco takového, ale ještě stačil nacpat všechen matroš, co jsme měli, do krabičky papírových kapesníků. ,Je to pod sedadlem řidiče,“ řekl mi, když vylezl. Pak jsem k autu šel já. Neměl jsem tam sice nic, ale museli jsme se tvářit, že tam něco mám, abych se mohl o tu krabici postarat. Jenom jsem nevěděl, co s ní mám sakra dělat, tak jsem ji jenom trochu zmuchlal a nacpal pod zadní sedadlo. Pak jsem vylezl a prohlásil, že tam vlastně nic nemám. Nechápu, proč to auto nerozebrali na kusy.

To už věděli, koho dostali. („No páni, koukejte, máme tu pár skutečných hvězd, co?“) Ale pak najednou jako by neměli ponětí, co si s těmi mezinárodními hvězdami, co je zadrželi, počít. Teď museli povolat posily z celého státu. Nejenže netušili, z čeho nás mají obvinit. Také věděli, že se snažíme sehnat Billa Cartera, a to je muselo hodně zneklidnit, protože tohle byl Carterův píseček. Vyrostl v sousedním městečku Rector a znal všechny zaměstnance každé právní složky ve státě, každého šerifa, každého žalobce, všechny politické špičky. Možná už začínali litovat, že nechali svůj úlovek zavolat. Před soudní budovou se pomalu shlukovali zástupci médií z národního zpravodajství – jedna dallaská televizní stanice najala letadlo, aby se na místo příběhu dostala jako první. Byla sobota odpoledne a oni volali do Little Rocku, aby jim zástupci státu poradili, co a jak. Místo aby nás zavřeli a nechali tu zprávu oběhnout celý svět, drželi nás volně v „ochranné vazbě“ v kanceláři policejního náčelníka, což znamenalo, že jsme mohli pár kroků udělat. Kde je Carter? Úřady byly na svátek zavřené, mobily tehdy ještě nebyly. Chvíli trvalo, než ho našli.

My se mezitím snažili všeho zbavit. Šel jsem s Freddiem Sesslerem na záchod, dokonce ani tam nás poldové nedoprovázeli. „Ježíšikriste,“ takhle Freddie začínal každou větu, „já jsem fakt napakovanej.“ Měl lahvičky s Tuinalem. A byl tak nervózní, že to má spláchnout do záchodu, až mu jedna lahvička vypadla a ty podělané tyrkysovočervené pilule se rozsypaly všude kolem. Přitom se zároveň snažil splachovat koks. Já přihodil haš a trávu, spláchl to, ale ten zatracený matroš se nechtěl poddat, bylo tam hrozně moc trávy, a tak jsem to splachoval pořád dokola a pak už jenom vím, že se mi do kabinky přikutálely prášky. Snažil jsem se je sbírat a házet do záchodu a vůbec, jenže to nešlo, protože mezi mnou a Freddiem byla ještě jedna kabinka, takže padesát prášků zůstalo ležet na zemi v té prostřední kukani.

„Ježíšikriste, Keithe.“

„Jenom klid, Freddie, tady už jsem posbíral všecko, máš všecky od sebe?“

„Myslím, že jo, myslím, že jo.“

„Fajn, tak půjdem do té prostřední a zbavíme se toho zbytku.“

Prostě se to na nás sypalo. Bylo to k neuvěření. Každá kapsa, každé místo, kam jste se podívali... Měl jsem pocit, že jsem v životě neměl tolik koksu!

Problém byl s Freddieho kufříkem, který zůstal v kufru auta. Zatím byl zavřený. Věděli jsme, že kokain je i tam. Nemohli ho nenajít. S Freddiem jsme se rozhodli, že se ho na tohle odpoledne strategicky zbavíme a budeme tvrdit, že jsme ho jenom nabrali na stopu, ale rádi mu, když to bude třeba, poskytneme služby našeho právního zástupce, až se konečně objeví na scéně.

Kde byl vůbec Carter? Dost dlouho nám trvalo posbírat síly, zatímco populace Fordyceu bobtnala, až to začínalo vypadat na srocení se davu. Lidi z Mississippi, Texasu, Tennessee – všichni se přijížděli podívat na tu srandu. Dokud nenajdou Cartera, nemohlo se nic dít. Byl na turné, takže někde poblíž, jenom měl zrovna na jeden den zasloužené volno. Proto byl čas přemýšlet, jak jsem se mohl přestat hlídat a zapomenout na pravidla. Neporušuj zákon a nenech se zabásnout. Všichni poldové, a hlavně ti na Jihu, mají po ruce slušnou sbírku na první pohled legálních triků, jak tě sebrat, kdy se jim zachce. A můžou tě zavřít až na devadesát dnů, žádný problém. Proto nám Carter pořád říkal, ať se držíme mezistátních silnic. Biblický pás býval tehdy mnohem sevřenější.

Při těch prvních šňůrách jsme pokrývali spousty kilometrů. Podniky u silnic bývaly vždycky dost zajímavé místo. A museli jste na ně být připravení – a pořádně. Mohli jste třeba zastavit v hospodě na odpočívadle kamionů v půlce šedesátých let někde hluboko na Jihu nebo v Texasu. Bylo to tam mnohem nebezpečnější než někde ve městě. Vešli jste dovnitř a tam byli samí ti staří dobří chlapáci, a vám pomalu docházelo, že tady se asi zrovna dvakrát příjemně nenajíte, když kolem vás jsou samí bouráci s tetováním a jizvami. „No, asi bych si dal tohle, prosím,“ pípli jste nervózně. Říkali nám „holky“, protože jsme měli dlouhé vlasy. „Jak se vede, holky? Zatančíte si se mnou?“ Vlasy..., takové maličkosti, o kterých byste nikdy neřekli, že můžou změnit celé kultury. V některých částech Londýna na nás reagovali stejně jako tam na Jihu. „Ahoj, milánku,“ a takové ty kecy.

Když se ohlížím zpátky, vlastně se do nás pořád někdo navážel, ale tehdy jsme o tom tak nepřemýšleli. Zaprvé to celé bylo pro nás něco nového a člověk si doopravdy neuvědomí, jaký efekt to na něj může ve skutečnosti mít. Pomalu si na to zvykne. Zjistil jsem, že stačilo, aby v takové chvíli uviděli kytary a poznali, že jsme muzikanti, a hned to bylo v pohodě. Takže na odpočívadle je lepší vzít si kytaru s sebou. „Zahraješ nám, synku?“ Někdy jsme to opravdu udělali, vytáhli jsme kytary a zazpívali za večeři.

Ale stačilo překročit koleje na druhou stranu města, a dostali jste skutečné vzdělání. Když jsme hráli s černými muzikanty, vzhlíželi k nám. „Hele, nechceš si to dneska v noci rozdat? Holka z tebe bude nadšená. Nic takového jako ty v životě neviděla,“ říkali. Vítali nás, dali nám najíst a sex. Bílá strana města byla mrtvá, ale za tratí to žilo. Když jste uměli hrát, bylo to v pohodičce. Neuvěřitelná škola.

Někdy jsme dělali dvě i tři show za den. Nebyla to dlouhá vystoupení; odehráli jsme dvacet minut, půl hodinky třikrát za den a čekali, až na nás přijde zase řada, protože to byly většinou revuální pořady, s černochy, amatéry, místními bílými hvězdičkami, s čímkoli – a když to bylo dál na jihu, bývalo to prostě nekonečné. Jedno město a stát za druhým. Říká se tomu dálniční horečka. Když jste zrovna vzhůru, čučíte na bílé lajny uprostřed silnice a každou chvíli někdo prohodí: „Potřebuju na hajzl“. Anebo: „Mám hlad.“ Tak vlezete do těch divadélek u silnice a uděláte krátkou show. U menších silnic v Karolínách, Mississippi a podobně. Potřebujete se už akutně vyčurat, uvidíte nápis „Muži“ a tam stojí nějaký černý chlápek a prohlásí: „Jen pro barevné.“ A vás napadne: „Vždyť oni mě diskriminují!“ Jedete kolem malých hospod, odkud pumpuje neuvěřitelná muzika a z oken jde až pára.

„Hele, zastavme tu.“

„Mohlo by to být nebezpečné.“

„Ale no tak, slyšíš ten nářez?“

A tam hrála kapela, nějaké trio, tři velcí černí prevíti a pár koček tančilo na pódiu s dolarovými bankovkami v kalhotkách. A vy jste tam vešli a najednou všecko zmrtvělo, protože jste byli první bílí, co tam kdy kdo viděl, a oni věděli, že mají příliš velkou energii, aby to pár bílých chlápků mohlo nějak změnit. Zvlášť když jsme ani nevypadali jako místní. Takže jsme je začali zajímat a zapadli mezi ně. A potom jsme se museli vydat zase na cestu. Sakra, klidně bych tam vydržel celé dny! Museli jste zase vyjet a krásné černé ženské vás mačkaly mezi svými prsy. Vyšli jste ven, byl z vás cítit pot a parfémy, nalezli jste do auta dobře načichlí a v pozadí ještě zněla hudba. Myslím, že pár z nás umřelo a dostalo se do nebe, protože rok předtím jsme takhle obráželi londýnské kluby a šlo nám to docela dobře, ale hned ten následující rok jsme byli najednou na místě, o kterém jsme si nikdy nemysleli, že ho dosáhneme. Byli jsme v Mississippi. Hráli jsme tuhle hudbu a lidi nás docela brali, ale teď jsme to najednou přímo dýchali. Chcete být velký bluesman a v příští chvíli jím krucinál jste, dřepíte přímo mezi nimi a hned vedle vás stojí Muddy Waters. Děje se to tak rychle, že ani nestačíte registrovat všechny improvizace, ke kterým jste se nachomýtli. To vám dochází až později, jako záblesky vzpomínek, protože je toho prostě moc. Jedna věc je hrát písničku Muddyho Waterse. A druhá hrát s ním.

Billa Cartera konečně našli v Little Rocku, kde si užíval grilovačku v domě jednoho kamaráda, který byl náhodou soudce, což byla užitečná shoda okolností. Najal si letadlo a byl u nás za pár hodin, a toho soudce vzal s sebou. Carterův soudcovský kamarád znal státního policajta, který měl prohledat auto; řekl mu, že podle jeho názoru nemá policie žádné právo to udělat, a varoval ho, že má s prohlídkou počkat, dokud se tam sám nedostane. Všechno ztuhlo na další dvě hodiny.

Bill Carter vyrostl prací na kampaních místních politiků, kterou dělal, když chodil na vysokou, proto znal skoro každého důležitého člověka v tomhle státě. A lidi, pro které pracoval v Arkansasu, se pomalu stávali jedněmi z nejmocnějších demokratů ve Washingtonu. Jeho učitelem byl Wilbur Mills z Kensettu, předseda rozpočtového výboru Sněmovny reprezentantů, druhý nejmocnější člověk po prezidentovi. Carter pocházel z chudého prostředí, v dobách korejské války se přidal k letectvu, to mu zaplatilo částečně studia na právech, a když tyhle prachy došly, přidal se k tajné službě a skončil tím, že hlídal Kennedyho. Ten den v Dallasu nebyl – byl zrovna na výcvikovém kurzu –, ale jinak býval s Kennedym všude, plánoval mu cesty a znal všechny klíčové postavy v každém státě, který Kennedy navštívil. Stál blízko u zdroje dění. Po Kennedyho smrti byl vyšetřovatelem Warrenovy komise a potom si otevřel vlastní právnickou praxi v Little Rocku, kde se stal něčím jako lidovým advokátem. Měl koule. Byl vášnivě oddaný vládě práva, tomu, aby se všechno dělalo správně, Ústavě – a dělal na tohle téma pro policii semináře. Dal se na advokacii, protože už měl plné zuby toho, jak policajti zneužívají moc a překrucují zákony, jak mi říkal. A počítal mezi ně skoro každého policajta, kterého na turné s Rolling Stones potkal, a skoro v každém městě. Carter byl náš přirozený spojenec.

Jeho staré kontakty ve Washingtonu byly trumf, když nám v roce 1973 odmítli dát víza na šňůru po Americe. Když Carter přijel později v tom roce kvůli nám poprvé do Washingtonu, zjistil, že tam převládá Nixonovo rozhodnutí, které prosáklo byrokracií až na nejnižší stupínky. Oficiálně mu sdělili, že Stones už nikdy po Spojených státech jezdit nebudou. Nejenže jsme byli nejnebezpečnější rocková kapela na světě, podněcovali jsme nepokoje, dopouštěli se závažných přečinů a pohrdali zákonem, navíc se všichni vztekali, že se Mick objevil na pódiu oblečený za strýčka Sama, ve vlajce s hvězdami a pruhy. Už to samo o sobě stačilo, aby mu odmítali povolit vstup do země. Byl to vopruz! Museli jste si dávat pozor, aby na vás neútočili z téhle strany. Briana Jonese sebrali, protože zvedl, tuším, v půlce šedesátých let v Syracuse ve státě New York americkou vlajku, která se povalovala v zákulisí. Dal si ji přes rameno, ale jeden růžek se dotýkal země. Už bylo po představení a my se chystali odejít, ale policajt, co tam měl dohled, nás všechny nahnal do kanceláře a začal na nás ječet: „Vláčet vlajku po zemi! Znevažujete můj národ, to je protistátní akt!“

A pak tu byl ten můj záznam – tomu jsem uniknout nemohl. A taky všichni věděli – copak o mně snad novináři psali něco jiného?, že jsem závislý na heroinu. Ve Velké Británii mě v říjnu 1973 odsoudili za držení drog, ve Francii v témže roce. Když Bill Carter začal s tou svou kampaní, zrovna se rozjížděla aféra Watergate – pár Nixonových pohůnků už zabásli a Nixon měl brzy padnout s Haldemanem, Mitchellem a ostatními – někteří z nich přitom byli osobně zapojení spolu s FBI do toho tajného tažení proti Johnu Lennonovi.

Carter měl na imigračním úřadu jednu výhodu, byl jedním z nich, přicházel z právního prostředí, uznávali ho, protože dělal pro Kennedyho. Nasadil tón typu „já dobře vím, kluci, jak se cítíte“, a prohlásil, že chce jenom dosáhnout slyšení, protože si nemyslí, že k nám stát přistupuje férově. A takhle se dostal dovnitř, po mnoha měsících pomalých krůčků. Pozornost věnoval hlavně lidem na nižších pozicích, o nichž věděl, že můžou všechno zablokovat nejrůznějšími administrativními překážkami. Já absolvoval lékařské testy, abych dokázal, že jsem čistý, dělal to stejný doktor v Paříži, který mi dal potvrzení, že jsem čistý, už mockrát předtím. Potom Nixon rezignoval. A Carter požádal jednoho vysoce postaveného úředníka, aby se setkal s Mickem a udělal si závěr sám, Mick si pochopitelně navlékl oblek a toho chlápka totálně okouzlil. Mick je mimořádně přizpůsobivý. Proto ho tak miluju. Dokáže vést filozofickou debatu se Sartrem v jeho mateřštině. S místními to prostě umí. Carter říkal, že nepožádá o víza v New Yorku nebo Washingtonu, ale v Memphisu, kde je to klidnější. A výsledkem byl parádní obrat. Víza a povolení jsme najednou dostali pod jednou podmínkou: že Bill Carter pojede na té šňůře se Stones a osobně se vládě zaručí, že nedojde k žádnému pobuřování a že se na turné neobjeví žádné protiprávní aktivity. (Požadovali, aby s námi jel i doktor – což byla trochu fiktivní postava, která se objeví ve vyprávění později a stane se obětí té šňůry, protože si bude brát vzorky léků a uteče s jednou groupie.)

Carter je ujistil, že turné bude řídit ve stylu tajných služeb, společně s policií. A tyto další kontakty taky zaručovaly, že dostane tip, kdyby policie plánovala zátah. To nám mockrát zachránilo kůži.

Od šňůry v roce 1972 přituhlo. Prvním důkazem bylo 3. června San Antonio. Tohle bylo to turné s obřím nafukovacím ptákem. Zvedal se nad jevištěm, když Mick zpíval „Starfucker“. Byla to paráda, jenomže jsme za to zaplatili později, protože Mick chtěl potom už rekvizity na každém turné, aby jimi překryl svoji nejistotu. V Memphisu jsme velkolepě dostávali na pódium slony, jenže nakonec nám probořili rampy a na zkouškách všude po jevišti nadělali, takže jsme je potom vynechali. S tím ptákem jsme při prvních vystoupeních v Baton Rouge žádný problém neměli. Ale přilákal policajty, kteří se už vzdali snah zabásnout nás za něco v hotelu, na cestě anebo v šatně. Jediné místo, kde na nás mohli, bylo na scéně. Vyhrožovali, že Micka zatknou, jestli se ten večer pták zase vztyčí. A všichni se zasekli. Carter varoval, že děcka jim arénu snad vypálí. Nakonec usoudil, že děcka zas tak žhavá nebudou. Nakonec se tedy Mick přání úřadů podřídil a pták se v San Antoniu nevztyčil. V Memphisu zase policajti hrozili, že Micka seberou za slova písničky „Starfucker“. Carter jim v tom zabránil, když vyrukoval s playlistem místní rozhlasové stanice, kterým dokázal, že skladba se hraje už dva roky bez jakýchkoli protestů. Carter všechno sledoval a byl odhodlaný bojovat o každou píď, když viděl, že se policie v jakémkoli městě pokoušela porušovat zákon, chovala se protiprávně, snažila se zadržovat bez příkazu a dělat prohlídky bez opodstatněného důvodu.

Když se Carter konečně dopravil do Fordyceu – se soudcem v patách –, už se v policejních záznamech stačilo něco ocitnout. Město obsadily zásahové jednotky, rozestavěly se zátarasy na cestách, aby nemohli přijíždět další lidé. Policie chtěla, abychom otevřeli kufr auta, protože byli přesvědčení, že tam najdou drogy. Napřed mě chtěli obvinit z nebezpečného řízení, protože mi zaskřípaly pneumatiky a odlétl od nich štěrk, když jsem vyjížděl z parkoviště před restaurací. Dvacet metrů nebezpečného řízení. Obvinění číslo dvě: „Ukrýval“ jsem zbraň, ten lovecký nůž. Ale k tomu, aby mohli podle práva otevřít kufr, se potřebovali vytasit s nějakým „opodstatněným důvodem“, což znamená, že museli mít nějaký důkaz nebo odůvodněné podezření, že byl spáchán zločin. Jinak by to bylo protiprávní prohledání, takže i kdyby něco našli, případ by neuspěl. Mohli by ten kufr otevřít, kdyby viděli kontraband ve chvíli, kdy se dívali okénkem dovnitř do auta, ale oni nic neviděli. Tahle záležitost s „opodstatněným důvodem“ vyprovokovala v průběhu odpoledne mnohé slovní potyčky mezi různými zástupci státu. Carter ze všeho nejdřív jasně prohlásil, že mu to připadá jako obvinění vycucané z prstu. Polda, co mě zastavil, chtěl vymyslet nějaký opodstatněný důvod, a tak tvrdil, že z okénka cítil závan marihuany, když jsme odjížděli z parkoviště, což byl pro ně také důvod k otevření kufru. „To si snad myslí, že jsem spadl z višně?“ zuřil Carter před námi. Policajti se snažili tvrdit, že za tu minutku, co jsme odešli z restaurace a vyjeli z parkoviště, jsme měli dost času, abychom si zapálili jointa a zahulili auto natolik, že to bylo cítit na metry. Proto nás zatkli, jak prohlašovali. Už jen to samo ničilo jakoukoli důvěryhodnost policejních důkazů. Carter to vše probral s rozzuřeným náčelníkem, jehož město bylo momentálně v obležení. Věděl ovšem, že když nás ve Fordyceu zadrží, může zastavit náš už vyprodaný koncert následující večer v Cotton Bowlu v Dallasu. V náčelníkovi Billu Goberovi viděl Carter, a viděli jsme to i my, archetypálního poldu zemědělské bílé oblasti, verzi mých kamarádů z policejní stanice v Chelsea, která se přesunula sem do Biblického pásu, vždy připraveného upravit si výklad zákona a zneužít moc. Gober se cítil Rolling Stones osobně dotčen – jejich oblečením, účesy, tím, co představovali, jejich hudbou a především tím, co vnímal jako vzpírání se autoritám. Neposlušnost. Dokonce i Elvis přece říkal: „Ano, pane.“ Ale tihle dlouhovlasí spratci? Proto Gober ten kufr otevřel, přestože ho Carter varoval, že ho požene až k Nejvyššímu soudu. A teprve pak to byla síla. Sranda k popukání.

Když jste přejeli řeku z Tennessee do takřka suchého státu, do Západního Memphisu, který je v Arkansasu, našli jste v krámech s chlastem prodávat v podstatě načerno pálenou whiskey v hnědém papírovém pytlíku. S Ronniem jsme se v jednom krámku pustili ze řetězu, skoupili jsme každou bizarní flašku bourbonu se skvělou etiketou, jako byl Flying Rock, Fighting Rock, Grey Major, i malé flaštičky s těmi exotickými, ručně psanými názvy. Měli jsme jich v kufru nějakých šedesát. Takže najednou nás podezřívali, že vlastně pašujeme chlast. „Ale ne, my to koupili a zaplatili to.“ Myslím, že je tolik chlastu zmátlo. Tohle jsou sedmdesátá léta a ochlastové přece nehulí, tehdy se to takhle rozdělovalo. „Aspoň jsou to chlapi a pijí whiskey.“ Potom našli Freddieho kufřík, který byl zamčený, a on jim tvrdil, že zapomněl kombinaci. Proto kufřík otevřeli násilím a samozřejmě tam našli dvě malé krabičky farmaceutického kokainu. Gober si myslel, že nás má, nebo aspoň Freddieho.

Nějakou dobu trvalo, než našli soudce, protože už bylo pozdě večer. Když soudce dorazil, vracel se z golfového hřiště, kde trávil celý den popíjením, takže teď byl slušně mimo.

To už z toho byla totální komedie, absurdní fraška, groteska s keystonskými strážníky. Soudce se posadil na svoje místo a různí právníci a policajti se ho snažili přinutit, aby vnímal jejich verzi výkladu zákona. Gober chtěl, aby soudce vydal příkaz k prohlídce. Ten objev kokainu byl podle práva a my mohli být všichni zadrženi za porušení zákona – a mohli nás zamknout do báně. Na tomto bodě zákona v tu chvíli visela budoucnost Rollling Stones, aspoň ta v Americe.

Co následovalo, jsem slyšel od jiných a později také od samého Billa Cartera. Líp to říct nedokážu, Perry Mason ať promine.

Obsazení:

Bill Gober. Policejní náčelník. Mstivý, rozčilený.

Soudce Wynne. Předsedající soudce ve Fordyceu. Velmi opilý.

Frank Wynne. Žalující prokurátor. Soudcův bratr.

Bill Carter. Známý, agresivní právník trestního práva, zastupující Rolling Stones. Narozen v Arkansasu, v Little Rocku.

Tommy Mays. Žalující prokurátor. Idealistický, čerstvě z právnické školy.

Další přítomní: soudce Fairley. Přiveden Carterem, aby dosvědčil férovost jednání a udržel všechny na svobodě.

Před soudní síní: Dva tisíce fanoušků Rolling Stones, kteří se tlačí na barikády před radnicí a provolávají: „Pusťte Keithe. Pusťte Keithe.“

Uvnitř soudní síně:

Soudce: Já teda myslím, že tu soudíme porušení zákona. Porušení zákona, pánové. Vyslechnu si obvinění. Pane žalobce?

Mladý prokurátor: Vaše Ctihodnosti, je tady problém s důkazy.

Soudce: Omluvte mě na vteřinku. Vzdálím se.

[Soud je zmaten. Jednání je na deset minut přerušeno. Soudce se vrací. Vydal se přes ulici koupit si malou láhev bourbonu, než zavřou v deset večer krám. Láhev ukrývá v ponožce.]

Carter [telefonuje s Frankem Wynnem, soudcovým bratrem]: Franku, kde jsi? Radši sem přijď. Tom je ožralej. Jo, fajn, jasně.

Soudce: Přistupte, pane... ééé..., prostě přistupte.

Mladý prokurátor: Nemyslím, že to podle práva smíme, Vaše Ctihodnosti. Nemáte oprávnění je zadržet. Myslím, že je musíme pustit.

Policejní náčelník [k soudci, řve]: To sakra máme. Vy chcete ty hajzly nechat jít? Hele, soudce, já pak snad zatknu i vás. A jasně že to udělám. Jste pod vlivem. Na veřejnosti jste opilý. Nejste způsobilý sedět v soudcovském křesle. Jste ostudou naší obce. [Snaží se ho popadnout.]

Soudce [ječí]: Ty sviňáku jeden. Dej ty ruce pryč! Vyhrožuješ mi, já tě odsud nechám... [Začnou se pošťuchovat.]

Carter [přistoupí, aby je odtrhl]: Ale no tak! Jenom klídek, hoši. Přestaňte se prát Začněme jednat. Teď není čas tasit, ha ha. Máme venku televizi a světový tisk. Nebude to vypadat dobře. Víte, co tomu řekne vláda. Tak to vyřešme. Myslím, že bychom se mohli dobrat k nějaké dohodě.

Soudní úředník: Promiňte, soudce, máme tu BBC živě ve zprávách z Londýna. Chtějí s vámi hned mluvit.

Soudce: No jo. Omluvte mě na minutku, chlapci. Hned jsem zpátky. [Cvakne si z láhve.]

Policejní náčelník [stále ječí]: Podělanej cirkus! K čertu s vámi, Cartere, tihle kluci porušili zákon. Našli jsme v tom zatraceným autě kokain. Co ještě chcete? Já je prostě zavřu a hotovo. Tady budou hrát podle pravidel, plácnu je přes prsty tak, aby je to zabolelo. Kolik ti vůbec platí, ty Hooverův kluku? Jestli nedostanu jasný rozhodnutí, že ta prohlídka nebyla podle práva, zatknu klidně i soudce za to, že je na veřejnosti ožralý.

Soudce [je slyšen v projevu k BBC]: No jo, no, byl jsem v Anglii ve druhý světový. Pilot bombardéru, 385. bombardovací. Posádkou v Great Ashfieldu. Měl jsem se tam fakt parádně... Miluju Anglii. Hrál jsem golf. Hrál jsem tam na pár báječných hřištích... Wennnworth? No jo. Hele, ať vás všecky taky informuju, uděláme s těmi kluky tiskovku a vysvětlíme trochu postup, jak se Rolling Stones dostali do našeho města a tak.

Policejní náčelník: Já je sem dostal a taky je tu udržím. Chci ty královničky, ty šašky hezky sebrat. Kdo si myslí, že jsou?

Carter: Vy chcete vyprovokovat vzpouru? Vidíte to venku? Mávněte jedinými náramky, a ztratíte nad tím davem kontrolu. Tohle jsou Rolling Stones, prokristapána.

Policejní náčelník: A ti vaši chlapečci půjdou hezky za mříže.

Soudce [vrátil se z interview]: Co se děje?

Soudcův bratr [odvádí ho stranou]: Musíme se poradit, Tome. Nemáme žádný právní důvod je držet. Zaplatíme za to příšernou cenu, jestli se nebudeme v tomhle případu držet do puntíku zákona.

Soudce: To já vím. Jasně. Jo, ano. Pane Cartere. Všichni přistupte.

Všechny to rozhorlení opustilo, s výjimkou náčelníka Gobera. Prohlídka neodhalila nic, co by mohli legálně použít. Neměli nás z čeho obvinit. Kokain patřil stopaři Freddiemu a byl objeven protiprávně. Státní policie teď stála převážně na Carterově straně. Právníci dlouze špitali a radili se, až se dohodli se soudcem. Velmi jednoduše. Soudce si chtěl nechat ten lovecký nůž a smáznout tohle obvinění – dodneška mu nůž visí v soudní síni. Sníží nebezpečné řízení na přestupek, což vydá jenom na blokovou pokutu, za kterou zaplatím 162,50 dolaru. S padesáti tisíci v hotovosti, které s sebou přivezl, zaplatil Carter i kauci pět tisíc za Freddieho a kokain a všichni se dohodli, že Carter nechá tohle obvinění stáhnout právnickými kroky později – aby Freddie byl taky volný a mohl odjet. Ale ještě tu byla poslední podmínka. Museli jsme uspořádat tiskovou konferenci, než odjedeme, a nechat se vyfotit v objetí se soudcem. S Ronniem jsme uspořádali tiskovou konferenci rovnou ze soudní lavice. Měl jsem na sobě teď hasičskou přilbu a natočili mě, jak klepu kladívkem a oznamuju tisku: „Případ uzavřen.“ Síla!

To byl klasický stoneovský výsledek. Úřady, které nás zadržely, si nemohly nikdy moc vybírat. Chcete je zavřít, nebo se s nimi vyfotíte a ještě jim dáte doprovod na motorkách, aby se jim líp odjíždělo? Dopadalo to tak i tak. Ve Fordyceu jsme vyvázli s odřenýma ušima, ale i s motodoprovodem. Státní policie nás eskortovala mezi davy lidí na letiště asi ve dvě ráno, kde už nahřívalo motory naše čekající letadlo vybavené zásobami Jacka Danielse.

V roce 2006 se politické ambice guvernéra Huckabeeho z Arkansasu, který se chtěl v primárkách postavit do čela republikánské prezidentské nominace, rozšířily natolik, že mi zaručil pardon za přestupek starý třicet let. Guvernér Huckabee si o sobě taky myslí, že je kytarista. Mám dojem, že má dokonce kapelu. Vlastně tu nebylo co pardonovat. Ve Fordyceu k žádnému zločinu nedošlo, ale na tom nesejde. Pardon jsem dostal. Ale co se hergot stalo s tím autem? Nechali jsme ho v garáži nacpané trávou. Rád bych věděl, kde to všechno skončilo. Možná ty panely nikdy neodmontovali. Možná s autem plným mařky ještě pořád někdo jezdí.

S Doris, Ramsgate, Kent, srpen 1945

2. KAPITOLA

Vyrůstám jako jedináček na dartfordských blatech. Jezdím s rodiči, Bertem a Doris, o prázdninách tábořit do Dorsetu.

Dobrodružství s dědou Gusem a panem Thompsonem Wooftem. Gus mě učí první akordy. Učím se snášet nářez ve škole a později porážím šikanujícího kluka na dartfordské technice. Doris mi cvičí uši Djangem Reinhardtem a přes Radio Luxembourg objevuju Elvise. Měním se ze zpěváčka v kostelním sboru ve školního rebela a vyhazují mě.

Dlouhá léta jsem spal v průměru dvakrát do týdne. To znamená, že jsem byl při vědomí minimálně na tři životy. A před nimi tu bylo moje dětství, které jsem si odbyl na východ od Londýna, v Dartfordu u řeky Temže, kde jsem se narodil. Dne 18. prosince 1943. Podle slov mé matky Doris se to stalo při náletu. Hádat se nemůžu. Už není s kým. Ale první záblesk vzpomínek mám na to, jak ležím na trávě u nás na dvorku a ukazuju na letadlo na modrém nebi nad námi a Doris říká: „Spitfire.“ Válka už skončila, ale tam, kde jsem vyrůstal, jste zatočili za roh a viděli obzor, pustou pláň, louky a možná tak jeden dva domky jak z Hitchcockových filmů, které zázračně přežily. Naše ulice dostala přímý zásah německou raketovou střelou, ale my u toho zrovna nebyli. Doris říkala, že ta raketa poskakovala po dláždění a zabila všechny z obou stran našeho domu. V postýlce mi přistála jedna, dvě cihly. Byl to důkaz, že po mně Hitler jde. A pak přešel na plán B. Máma si potom začala myslet, že Dartford je trošku nebezpečný, dobrá to duše.

Doris se s Bertem, mým otcem, přistěhovala na Morland Avenue v Dartfordu z Walthamstowu, aby byli blíž k mé tetě Lil, Bertově sestře, zatímco byl Bert povolaný do války. Lilin manžel byl mlékař a přesunuli ho sem pracovně. Když pak bomba dopadla na tenhle konec Morland Avenue, náš dům už nepovažovali za bezpečný, a tak jsme se nastěhovali k Lil. Jednou – jak mi Doris vyprávěla – jsme takhle vylezli z krytu po náletu a Lilina střecha hořela. Ale naše rodiny na Morland Avenue po válce zůstaly. Dům, kde jsme dřív žili, pořád ještě stál, když jsem si ulici uložil do paměti poprvé, ale asi třetinu prostoru zabíral kráter, tráva a kytky. To bylo naše hřiště. Narodil jsem se v Livingstoneově nemocnici, při zvukovém signálu „vše čisté“ – to je taky Dorisina verze. Musím jí v tom věřit. Já to tehdy moc nevnímal.

Matka si myslela, že jde do bezpečí, když se stěhovala z Walthamstowu do Dartfordu. Proto nás přesunula do Darent Valley. Tam to padalo nejvíc! Byla tady největší pobočka firmy Vickers-Armstrong, takže přímo to černé kolečko uprostřed terče, a taky chemička Burroughs Wellcome. A k tomu všemu se někde nad Dartfordem němečtí letci obvykle vyplašili a prostě ty bomby rovnou shodili, aby to mohli otočit. ,Je to tu moc těžký.“ BUM. Je zázrak, že jsme to neschytali. Při zvuku sirén se mi pořád ježí chlupy na krku, určitě za to může fakt, že jsem musel do krytu s mámou a naší rodinou. Když sirény spustily, byla to automatická, instinktivní reakce. Dívám se na hodně válečných filmů a dokumentů, takže to slýchám pořád, ale zabere to pokaždé.

Nejranější zážitky jsou typické vzpomínky z poválečného Londýna. Kraj plný ruin, polovina ulice je pryč. Některé tak zůstaly i deset let. Hlavní účinek na mě válka měla vjedné větě: „Před válkou.“ Protože tohle jste dospělé slýchali říkat pořád. „No jo, před válkou to takové nebylo.“ Jinak to na mně žádné zvláštní stopy nezanechalo. Asi bylo dobře, že jsme byli bez cukru, sladkostí a bonbonů, ale já z toho nadšený nebyl. Dodnes s tím mám problém. Nejbližší cukrárnu mám na Lower East Side nebo v East Witteringu, poblíž mého domu v západním Sussexu. Nedávno jsem tam jednou ráno kolem půl deváté zamířil s kamarádem Alanem Claytonem, zpěvákem Dirty Strangers. Byli jsme celou noc vzhůru a dostali strašnou chuť na sladké. Museli jsme čekat půl hodiny venku, než otevřou. Koupili jsme si cuc na kládě a karamelky a lékorky s černým rybízem. Přece se nesnížíme natolik, abychom šli do supermarketu, no ne?

Fakt, že jsem si až do roku 1954 nemohl koupit pytlík bonbonů, vypovídá, na jak dlouho se svět po válce změnil a převrátil. Válka skončila o devět let dříve, než jsem mohl, kdybych měl peníze, vejít do krámu a prohlásit: „Vezmu si celý ten velký pytlík.“ Karamelek a anýzovek. Slyšeli jste jenom: „A máš lístky?“ Ta rána razítkem, když lístek označili. Měli jste určitý příděl. Jeden malý hnědý papírový pytlík – maličký – na týden.

Bert s Doris se poznali v továrně v Edmontonu – Bert tam dělal tiskaře a Doris pracovala v kanceláři – a začali spolu žít ve Walthamstowu. V době, kdy spolu před válkou chodili, jezdili hodně na kole a na výlety. Sblížilo je to. Koupili si tandem, jezdívali po Essexu a tábořili s kamarády. Takže když jsem se narodil, brali mě, jakmile to jenom šlo, dozadu do sedačky na tom tandemu. Muselo to být hodně brzy po válce, nebo možná ještě během ní. Dokážu si představit, jak jedou při náletu, ženou se kupředu. Bert sedí vpředu, máma za ním a já úplně vzadu, v dětské sedačce, nemilosrdně vydán napospas slunečním paprskům a pak zvracím, protože mám úpal. A takhle to v mém životě zůstalo – pořád na cestě.

Na začátku války – než jsem přišel já – Doris jezdila s dodávkou pro pekařské družstvo, přestože jim tvrdila, že neumí řídit. Naštěstí v těch dobách nebyla na silnici skoro žádná auta. Jednou najela dodávkou do zdi, když se vydala na návštěvu ke kamarádce, ale oni ji přesto nevyrazili. Taky jezdila s vozem taženým koněm, když rozvážela chleba, aby se ušetřil válečný příděl paliva. Doris měla na starosti rozvoz koláčů pro velikou oblast. Půl tuctu koláčů pro tři sta lidí. A musela rozhodnout, kdo je dostane. „Mohli bychom dostat příští týden koláč?“ – „Ale vy jste ho přece měli minulý týden, nebo ne?“ Hrdinská válka. Bert měl takzvaně chráněné zaměstnání, dělal na výrobě ventilů, až do Dne D. Hned po invazi se stal řidičem v Normandii a dostal se do minometné palby. Kamarádi kolem něj byli zabiti. On jediný ten útok přežil, zůstala mu jen velmi ošklivá, namodralá jizva přes celou délku levého stehna. Když jsem byl malý, pořád jsem takovou chtěl. „Tati, co to je?“ ptával jsem se. A on říkal: „To mám z války, synku.“ Do konce života z toho měl noční můry. Můj syn Marlon prožil s Bertem pár let v Americe, jezdili spolu tábořit. Marlon říká, že Bert se probouzel uprostřed noci s křikem: „Pozor, Charlie, už je to tady! Všechny nás to zabije! Všechny to zabije! Doprdele!“

Všichni v Dartfordu jsou zloději. To se dědí. Jedna stará říkačka ten neměnný charakter místa zachycuje dokonale: „V Suttonu jehněčí, v Kirkby kráva vládne, South Darne je na perník, Dartford to ukradne.“ Dartford získal velké peníze z přepadání dostavníků z Doveru do Londýna na staré římské cestě, Watling Street. East Hill je hodně příkrý kopec. Pak jste najednou v údolí přes řeku Darent. Je to nevýznamný potok, ale po něm vás čeká krátká High Street a už jste nahoře na West Hill, kde se koně občas hodně táhnou. Ať jedete z kterékoli strany, je to dokonalé místo na přepad. Kočí tu nezastavovali a nedohadovali se – část poplatků šla na výpalné v Dartfordu, aby cesta uběhla bez potíží. Jen vyhodili velké mince. Když jste totiž při cestě z East Hill nezaplatili, hned se vyslalo znamení. Jeden výstřel – nezaplatil! –, a zastavili vás na West Hill. Takže to byla léčka vlastně dvojitá. Nemohli jste jí uniknout. Tohle v podstatě přestalo, když se začalo jezdit vlaky a auty, proto nejspíš v půlce devatenáctého století hledali, co by mohli dělat jiného a jak pokračovat v tradici. V Dartfordu se vyvinula neuvěřitelná kriminálnická síť – mohli byste se zeptat některých členů mé širší rodiny. To už nese život. Vždycky se najde někdo, kdo to nezvládá. Neptáte se. Když někdo dostane pěkný párek diamantů, nikdy se nezeptáte: „Odkud jsou?“

Přes rok, od mých devíti do desíti, si na mě po dartfordském způsobu počkali skoro vždycky, když jsem šel ze školy. Vím, jaké to je být srab. Nikdy už jím nebudu. Bral jsem to mlácení jako něco samozřejmého. A mámě jsem řekl, že jsem už zase spadl z kola. „Tak na něm nejezdi, synku,“ říkávala na to. Dřív nebo později jsme nakládačku dostali všichni. Spíš dřív. Jedna polovina jsou lůzři, druhá ti, co šikanují. Mělo to na mě ohromný vliv a dalo mi to pár lekcí, když jsem vyrostl natolik, abych je mohl využít. Většinou šlo o to, jak zapojit jednu věc, kterou malí otloukánci mají, říká se jí rychlost. Což obvykle znamená „koukej zdrhat“. Ale zdrhání máte brzy plné zuby. Byla to stará dartfordská past. Dnes je to dartfordský tunel s mýtnými budkami, veškerá doprava z Doveru do Londýna musí pořád procházet tudy. Teď je legální peníze brát a šikanovat, když na sobě máte uniformu. Zaplatíte i dneska, tak či onak.

Moje hřiště, to byla dartfordská blata, území nikoho, které se táhne skoro pět kilometrů po obou stranách Temže. Děsivé a zároveň fascinující místo, ale opuštěné. Když jsem vyrůstal, jezdili jsme jako malí k řece, dobrou půl hodinu cesty na kole. Na druhém břehu, na tom severním, už byl okres Essex, ale stejně tak to mohla být Francie. Viděli jste kouř z Dagenhamu, továrny na fordy, a na naší straně zase z cementárny Gravesend. Neříkali tomu Gravesend pro nic za nic. Od konce devatenáctého století se do Dartfordu odkládalo cokoli, co někdo nechtěl – byly tu karantény a nemocnice pro léčbu neštovic, leproserie, továrny na střelný prach, azylové domy pro cvoky – hezká směsice. Dartford byl hlavní místo, kde si celá Anglie už od epidemie v osmdesátých letech devatenáctého století léčila neštovice. Nemocnice u řeky splývají s loděmi zakotvenými v Long Reach – pochmurný obrázek, který se nabízí na fotografiích nebo při plavbě do Londýna. Ale Dartford a jeho okolí prosluly právě cvokhauzy – byly to různé projekty vedené obávanou Metropolitní azylovou komisí pro mentálně nepřipravené osoby, nebo jak tomu dneska říkají. Prostě pro mozkové nedostatky. Blázince utáhly kolem celé oblasti smyčku, jako by někdo rozhodl: „Tak fajn, sem budeme šoupat cvoky.“ Byl tu jeden obrovský a hodně pochmurný, jmenoval se Darenth Park a bylo to něco jako pracovní tábor pro zaostalé děti. Ještě donedávna. Byla tu taky nemocnice Stone House, které změnili jméno na mírnější Psychiatrická léčebna města Londýna, ta měla gotická lomená okna a věžičku s hvězdárnou ve viktoriánském stylu – drželi tady nejméně jednoho podezřelého z toho, že je Jack Rozparovač, jmenoval se Jacob Levy. Některé blázince byly pro těžší případy než jiné. Když nám bylo dvanáct nebo třináct, MickJagger dělal v létě brigádu v blázinci v Bexley, v Maypoleu, jak se tomu říkalo. Mám dojem, že tam byli cvoci z trochu vyšší třídy – dostávali i kolečková křesla a tak –, a Mick tam roznášel obědy.

Skoro jednou týdně jste zaslechli sirény, což znamenalo, že utekl další cvok. Pak ho našli po ránu v noční košili, jak se chvěje zimou na Dartford Heath. Někteří unikali na delší dobu a vídali jste je občas mihnout se ve křoví. Tohle patřilo k našemu dětství. Pořád to vypadalo, že jste ve válce, protože to houkaly tytéž sirény, které ohlašovaly nálety. Když jste tam vyrůstali, nepřipadalo vám to místo divné. Když se někdo zeptal na cestu, řekli jste: Jděte kolem cvokárny, ne té velké, ale kolem té malé.“ A lidi se na vás dívali, jako byste do té cvokárny patřili taky.

Jinak tu byla už jenom továrna na rachejtle Wells, což tehdy obnášelo pár izolovaných malých chatrčí na blatech. V padesátých letech jednou vyletěla do vzduchu a s ní i pár chlapů. To byla podívaná. Když jsem vyhlédl z okna, myslel jsem, že zase začala válka. Továrna tehdy vyráběla jenom klasické rachejtle, římské svíce a zlatý prach. A kapslíky. Všichni z okolí si to pamatují – exploze vyrazila sklo z oken na kilometry daleko.

Jedna věc vám patří – vaše kolo. S kamarádem Davem Gibbsem, který žil na sídlišti Temple Hill, jsme došli k názoru, že by bylo bezva dát si na zadní kolo takové malé kartonové lopatky, protože by to znělo jako motor, když budeme jezdit po okolí. „Koukejte s tím jít hned jinam. Já se tu snažím trochu vyspat!“ slýchali jsme pak, a proto jsme jezdili až k blatům a do lesů u Temže. Lesy byly nebezpečné. Žili tam lupiči, tvrdí chlapi, kteří na vás zařvali: „Táhněte k čertu!“ Tak jsme ty lopatky z kartonu zase sundali. Tohle místo patřilo šílencům, dezertérům a tulákům. Hodně z těch mužů byli dezertéři z britské armády, něco jako japonští vojáci, kteří si pořád mysleli, že je ještě válka. Někteří tu žili pět nebo šest let. Nejspíš si našli nějaký karavan nebo domek ve větvích, kde se schovávali. Byly to zákeřné zlé svině. Poprvé na mě střílel jeden z těch bastardů – byla to dobrá rána, ze vzduchovky do zadku. Chodili jsme často do kulometného hnízda, jakých bylo podél řeky hodně. Když jsme tam přišli, popadli jsme dostupnou literaturu, což byly vždycky časáky s holkama, zmuchlané v rohu.

Jednou jsme tam našli mrtvého tuláka, byl stočený do klubíčka a kolem sebe měl modré lahvičky. Mrtvý parafín (tak se u nás říkalo tulákům). Kolem něj leželo padesát časopisů. Použité gumy. Lítaly tu mouchy. A tenhle parafín to zabalil. Byl tu už celé dny, možná týdny. Nikdy jsme to nenahlásili. Utíkali jsme, jako by nám za patama hořelo.

Pamatuju si, jak jsem měl jít od tety Lil do školky u školy na West Hill aječel z plných plic: „Ne, ne, mami, nechci!“ Vřískal jsem a kopal a odmítal se poddat, ale musel jsem jít. Dospělí si to nedali vymluvit. Snažil jsem se bránit, ale věděl jsem, že je to prohraná bitva. Doris mi bylo líto, ale ne zase tolik. „Takový už je život, chlapče, proti něčemu prostě bojovat nemůžeme.“ Vzpomínám si na bratrance, syna tety Lil. Byl to velký kluk. Bylo mu nejmíň patnáct a měl kouzlo, kterému prostě neodoláte. Byl to můj hrdina. Měl kostkovanou košili! A chodil si ven, kdy se mu zachtělo. Myslím, že se jmenoval Reg. Taky měli dceru, sestřenici Kay. Ta mě štvala, protože měla strašně dlouhé nohy a vždycky mě předběhla. Pokaždé jsem byl až ten druhý. Byla ovšem starší. Jezdili jsme společně na mém prvním koni, bez sedla. Byla to stará velká bílá kobyla, která už sotva věděla, co se s ní děje. Dali ji na pastvu, pokud se tak dalo říkat místům, kde jsme žili. S pár kamarády a sestřenicí Kay jsme přelezli plot a vyškrábali se tomu koni na hřbet, díky bohu to byla už klidná kobyla, jinak by se rozběhla a já bych obloukem sletěl k zemi. Provaz mě nedržel.

Skolku jsem nesnášel. Nesnášel jsem celou školu. Doris říkala, že jsem byl hrozně nervózní a že si pamatuje, jak mě musela domů odnést, protože jsem nemohl ani jít, jak jsem se třásl. A to bylo předtím, než začalo to šikanování a mlácení. Bylo tam příšerné jídlo. Vzpomínám si, že mě ve školce nutili jíst „cikánský koláč“, ze kterého se mi zvedal žaludek. To prostě nešlo. Byl to klasický koláč a na tom něco rozmatlaného spáleného, marmeláda nebo karamel. Každé děcko ze školy ten koláč znalo, a některým dokonce i chutnal. Ale pro mě tohle dezert nebyl, tak se mě snažili donutit, abych to snědl, vyhrožovali, že mě potrestají nebo mi dají pokutu. Vyloženě dickensovské. Musel jsem třistakrát dětskou rukou napsat: „Nebudu odmítat jídlo.“ Až jsem to konečně dopsal. „Nebudu, nebudu, nebudu, nebudu, nebudu, nebudu... odmítat, odmítat, odmítat, odmítat, odmítat, odmítat... “

Vědělo se o mně, že se umím vztekat. Jako by to snad nedělal nikdo jiný. Vztekal jsem se kvůli cikánskému koláči. Když se dneska dívám zpátky, britský vzdělávací systém vzpamatovávající se z války neměl moc s čím pracovat. Učitelé tělocviku přicházeli z řad výcvikových komand a nechápali, proč by se k pětiletým, šestiletým dětem neměli chovat stejně. Všechno to byli bývalí vojáci. A všichni byli ve druhé světové válce a někteří se zrovna vrátili z Koreje. Takže vás vychovávali lidi, kteří si autoritu vyštěkávali.

Měl bych dostat odznak odvahy za to, že jsem přežil první zubaře Národní služby. Myslím, že se tam chodilo dvakrát do roka – oni chodili po školách – a máma mě tam musela ječícího dotáhnout. Musela potom utratit něco z těžce vydělaných peněz, aby mi koupila nějakou odměnu, protože to pokaždé bylo učiněné peklo, když jsem tam šel. Žádné slitování. „Zmlkni, kluku.“ Červená gumová zástěra, jako z hororu Edgara Allana Poea. Tehdy měli hodně rozhrkané mašiny, byl to přelom čtyřicátých a padesátých let, vrtačky poháněné pásem, popruhy jak na elektrickém křesle, kterými vás drželi.

Zubař byl taky bývalý voják. A mně to zničilo zuby. Vypěstoval jsem si hrůzu ze zubařů, což mělo do půlky sedmdesátých let viditelné následky – pusu plnou černých zubů. Plyn je drahý, proto to holt musíte vydržet. A za trhání taky dostanou víc než za plombu. Takže všechno ven. Prostě to vytrhnou, jen s minimem plynu na oblbnutí, a vy se v půlce toho trhání proberete; vidíte tu červenou gumovou zástěru a masku a připadáte si jako bombardovací pilot, jenomže vám k tomu chybí letadlo. Červená gumová maska a chlap, který se nad vámi sklání jako Laurence Olivier v Maratonci. Tehdy jedinkrát jsem, myslím, viděl ďábla. Snil jsem a viděl jsem v tom snu vidlici se třemi hroty, smála se mi a já se probudil a chlap na mě: „Přestaň vřískat, kluku. Musím jich dneska zmáknout ještě dalších dvacet.“ Za to celé jsem dostal prťavou hračku, plastovou pistolku.

Po nějaké době nám radnice dala byt nad zelinářem v řadě krámků na Chastilian Road, mělo to dvě ložnice a salonek – pořád to stojí. Mick žil o ulici vedle, v Denver Road. Říkali jsme tomu Nóbl čtvrť – to je rozdíl mezi dvojdomky a domky jednotlivými. Na Dartford Heath se jelo na kole pět minut, jen o dvě ulice dál jsem měl novou školu, kam jsme s Mickem chodili oba, Wentworthskou základní školu.

Nedávno jsem se do Dartfordu vrátil, abych se zase nadýchal tamějšího vzduchu. Na Chastilian Road se nic moc nezměnilo. Místo zelináře je dneska květinářství s názvem Kentská poupata, majitel se ke mně přihrnul s fotkou v rámečku, abych ji podepsal, sotva jsem vylezl na ulici. Choval se, jako by mě čekal, obrázek měl připravený a vůbec ho nepřekvapovalo, že mě vidí, jako bych tam jezdil každý týden, přestože já tam nebyl pětatřicet let. Jak jsem vešel do našeho starého domu, ihned jsem si vzpomněl, kolik je tam schodů. Poprvé za padesát let jsem vstoupil do pokoje, který mi v tomhle domě patřil. Dneska tady žije ten květinář. Maličký pokojík, pořád stejný, a Bert s Doris měli malou ložnici přes metrovou chodbu. Žil jsem tu od roku 1949 do roku 1952.

Přes ulici byl Co-op a řezník – tam mě pokousal ten pes. Mé první psí kousnutí. Byl to zákeřný parchant, přivázaný před krámem. Na opačném rohu byla trafika Finlays. Poštovní schránka zůstala na svém místě, ale v Ashen Drive bývala dřív obrovská díra, kam dopadla bomba, ta je teď zakrytá. Vedle žil pan Steadman. Měl televizi a nechával roztažené závěsy, abychom se jako děti mohly dívat. Ale nejhorší vzpomínka, ta nejbolestnější, co se mi vrací: stojím na malé zahrádce vzadu a je den shnilých rajčat. Udělal jsem pár ošklivých věcí, ale tohle pořád zůstává jeden z nejhorších dnů mého života. Zelinář skladoval na zadní zahradě bedny se starým ovocem a zeleninou a my tam s kamarádem jednou našli už hodně jetá rajčata. Sebrali jsme jich celou bednu. A pustili se do rajčatové války, plácali jsme s nimi, kam se dalo, rajčata byla všude, byl jsem od nich já, můj kámoš, okna i zdi. Byli jsme venku, ale házeli jsme to po sobě. „Tady máš, ty svině!“ Shnilé rajče do nosu. A já šel dovnitř a máma mě vyděsila k smrti.

„Už jsem mu volala.“

„Co? Komu?“

„Volala jsem mu. Odvede si tě, protože jsi nezvladatelný.“

A já se složil.

„Přijde za čtvrt hodiny. Bude tu každou chvilku, aby tě odvedl do domova.“

A já se podělal. Bylo mi asi šest nebo sedm.

„Mamííí!“ padl jsem na kolena, prosil a žebronil.

„Už tě mám plné zuby. Už tě nechci.“

„Ne, mami, prosím... “

„Aještě tohle! Řeknu to tátovi.“

„Mamííííííí.“

Byl to krutý den. Nedala se uklidnit. Vyváděla takhle asi hodinu, dokud jsem z toho brečení neusnul. Nakonec mi došlo, že žádný chlap není a že si mě máma nechá. Ale musel jsem pochopit proč, vždyť přece šlo jenom o pár shnilých rajčat, ne? Asi jsem potřeboval lekci. „Takové věci se tady dělat nebudou.“ Doris nikdy nebyla přísná. Vždycky spíš říkala: „Tak to prostě je, tohle se stane, když uděláš to a to.“ Ale tehdy jedinkrát ve mně probudila strach z boha.

Ne že bychom se v naší rodině kdy boha báli. V mé rodině není nikdo, kdo by měl kdy co do činění s organizovaným náboženstvím. Ani jeden. Měl jsem dědečka zarytého socialistu, a taková byla i babička. A kostel, organizované náboženství, byl něco, čemu se člověk vyhýbá. Nikomu nevadí, co říkal Kristus, nikdo netvrdí, že snad žádný bůh není nebo tak něco, ale držte se dál od organizací. Kněží jsou podezřelí. Když vidíte chlápka v černém hábitu, přejděte na druhou stranu. Dejte si pozor na katolíky, ti jsou ještě horší. Na to nebyl čas. Díky bohu, jinak by neděle byla ještě nudnější, než už bývala. Nikdy jsme nechodili do kostela, nikdy jsme ani nevěděli, kde vůbec je.

Jel jsem do Dartfordu s Patti, svojí ženou, která tam nikdy nebyla, a dcerou Angelou, která nám dělala průvodce, protože tu vyrostla a byla, stejně jako já, vychovávaná Doris. Když jsme stáli na Chastilian Road, jeden z podniků v sousedství, kadeřnictví a holičství s názvem Hi-Lites, kde mají místo jenom pro tři zákazníky, vychrlil asi tak patnáct mladých asistentek věku a typu, který dobře znám. Bylo by fajn, kdyby to tam bývalo v dobách, kdy jsem tu žil. Salon pro všechny. Co by tomu asi říkal zelinář?

V následujících minutách proběhl dobře známý rozhovor.

Fanynka: Můžete se mi podepsat, prosím? Jo, je to pro Anne a všechny holky z Hi-Lites. Pojďte k nám do kadeřnictví, nechte se ostříhat. Jdete i na Denver Road, kde žil Mick?

KR: To je hned ta vedle, že jo?

Fanynka: A podepište se mi taky pro manžela.

KR: Vy jste vdaná? A sakra.

Fanynka: Proč se ptáte? Pojďte k nám do salonu... Kde mám nějaký papír? Manžel mi to neuvěří.

KR: Už jsem zapomněl, jaké to je, když se na člověka vrhnou dartfordské kočky.

Starší fanynka: Tyhle jsou všechny moc mladé, aby to dokázaly pochopit. My si vás pamatujeme.

KR: Prima, však ještě nekončím. Ať dneska posloucháte cokoli, nebylo by to, kdyby nebylo předtím mě. O tomhle místě se mi bude dneska v noci zdát.

Fanynka: No napadlo by vás to? V tomhle kamrlíku?

KR: Mě napadalo cokoli. Ale nikdy jsem si nemyslel, že se to stane.

Na těch holkách bylo něco typicky dartfordského. Jsou v pohodě, drží se pohromadě. Jsou jako holky někde na vesnici – v tom smyslu, že patří do jednoho malého místa. Přesto vyvolávají pocit blízkosti a přátelskosti. V dobách na Chastilian Road jsem měl pár holek, přestože tehdy to bylo čistě platonické. Pořád si pamatuju na tu, co mi dala pusu. Bylo nám asi šest nebo sedm. „Ale nikomu to neříkej,“ nabádala mě. Tu písničku jsem ještě pořád nenapsal. Holky jsou pořád o krok před vámi. Nikomu to neříkej!

To byla první holka, ale jinak jsem s holkama hodně kamarádil. Se sestřenicí Kay jsme byli kamarádi pěkných pár let. U vřesoviště na Heather Drive – což byla už hodně nóbl ulice v místech, kam jsme o něco později jezdili s Patti a Angelou – zase žila Deborah. Když mi bylo jedenáct nebo dvanáct, byl jsem jí neuvěřitelně posedlý. Stával jsem tam a koukal do okna jejího pokoje, jako zloděj v noci.

Vřesoviště bylo jen pět minut jízdy na kole odsud. Dartford není veliký, můžete z něj vyjet, za pár minut můžete opustit město i vlastní vědomí a ztratit se v kentských křovinách a lesících, které připomínají středověkou stezku na prozkoušení cyklistických schopností. Parádní hrby. Jezdívali jste tam na kole a zpod nízkých větví stromů se na vás sápaly nejrůznější kreatury temnot. Hrb, hrbolek, dobré slovo. Překonal jsem jich od těch dob spousty, ale žádný nebyl takhle veliký. Mohli jste se tam potulovat celý víkend.

V Dartfordu těch dnů, a možná ještě dneska, jste zahnuli na jedné cestě k západu, a byli jste ve městě. Ale když jste zatočili k východu nebo jihu, dostali jste se rovnou na venkov. Uvědomovali jste si, že stojíte na hraně. Tehdy byl Dartford pravou periferií. Také měl svůj charakter, ten má pořád. Nepřipadá vám, že by to měla být součást Londýna. Necítíte se jako Londýňan. Nepamatuju si, že by kdy v Dartfordu byli lidi na svoje město nějak hrdí. Když jsem byl malý, lidé se odtud snažili utéct. Necítil jsem žádnou nostalgii, když jsem se tam onoho dne vrátil, až na jedno – vůni vřesu. Ta mi vrátila víc vzpomínek než cokoli jiného. Miluju k smrti vzduch v Sussexu, kde žiju, ale Dartford Heath má v sobě nějakou směsici, jedinečnou vůni hlodáše a vřesu, jakou jinde nepotkáte. Hrbolky jsou pryč, nebo zarostly. Anebo nebyly tak velké, jak jsem si kdysi myslel, ale procházka v kapradí mě odnesla zpátky v čase.

Londýn, když jsem vyrůstal, to byly spíš koňské koblížky a uhelný kouř. Pět nebo šest let po válce jezdilo po Londýně pořád víc kočárů tažených koňmi než po první světové válce. Byla to pronikavá směsice, která mi opravdu chybí. Pro smysly to bylo něco jako lůno domova. Pokusím se to těm starším zase připomenout. Pamatujete? Londýnský puch.

Londýn se pro mě moc nezměnil, až na ten smrad a skutečnost, že dneska vidíte, jak jsou některé baráky nádherné, jako třeba Přírodovědné muzeum, když se z něho smyl nános špíny a sundaly ty modré dlaždičky. Tehdy takhle nic nevypadalo. Další věc: ulice vám patřila. Pamatuju si, jak jsem později viděl obrázek Chichester High Street z doby někdy kolem roku 1900. Na ulici jsou jenom děcka, co si hrají s míčem, a kůň táhne vozík po ulici. Když náhodou něco jelo, prostě jste uhnuli.

Když jsem byl malý, skoro celou zimu panovala těžká mlha. Jestli jste to domů měli pár kilometrů, vedli vás psi. Najednou se objevil starý Dodger se skvrnou na oku a vy jste se podle něj dostali domů.

Někdy byla mlha tak hustá, že nebylo vidět vůbec nic. A starý Dodger vás pak našel a předal nějakému labradorovi. Zvířata pobíhala po ulici, to už taky zmizelo. Mohli jste se ztratit a umřít, kdyby vám psí kamarádi nepomohli.

Bylo mi devět, když nám dali městský domek na Temple Hill, ve volné krajině. Na Chastilian Road jsem byl mnohem šťastnější. Ale Doris to brala tak, že máme velké štěstí. „Máme dům,“ a podobné řečičky. Tak fajn, odšourali jste se na druhý konec města. Pár let po válce byla samozřejmě příšerná bytová krize. V Dartfordu žila spousta rodin v prefabrikovaných domcích na Princess Road. Když jsem v roce 1962 poznal Charlieho Wattse, pořád v takovém domku žil – celá generace zakořenila v těch azbestem prolezlých domcích s plechovou střechou a s láskou se o ně starala. Britská vláda toho po válce moc dělat nemohla, jen se snažila trochu vyčistit ten nepořádek, jehož jste byli součástí. Přitom sami sebe pochopitelně vychvalovali. Ulice těch nových sídel pojmenovávali po sobě, elitě Labour Party, minulé i přítomné – u těch druhých to možná bylo trochu předčasné, vzhledem k tomu, že byli u moci sotva šest let, než se zase odporoučeli. Vnímali sami sebe jako hrdiny boje za práva pracujících – jedním z takových, oddaných straně byl i můj děda Ernie Richards, který s babičkou Elizou více méně vytvořil walthamstowskou labouristickou stranu.

To sídliště otevřel v roce 1947 Clement Attlee, poválečný premiér a Ernieho přítel, jeden z těch, který měl po sobě pojmenovanou ulici. Jeho řeč se zachovala. „Chceme, aby lidé měli místa, která budou milovat; místa, kde mohou být šťastní a kde vytvoří komunitu a povedou společenský a občanský život... Tady v Dartfordu udáváte příklad, jak by se to mělo dělat.“

„Ne, nebylo to tam hezké,“ říkávala Doris. „Bylo to drsné.“ Dneska je to mnohem drsnější. Některé části na Temple Hill patří k místům, kam byste neměli chodit, vládne tu peklo mládežnických gangů. Když jsme se tam stěhovali, ještě se stavělo. Na rohu stála stavební buňka, nebyly tu žádné stromy, všude armády krys. Vypadalo to jako měsíční krajina. Bylo to sice deset minut od Dartfordu, který jsem znal, toho starého Dartfordu, ale v tom věku jsem měl přesto chvíli pocit, jako by mě přestěhovali na nějaké totálně cizí území. Jako by mě šoupli na nějakou jinou planetu – nejmíň na rok, než jsem poznal okolí. Ale máma s tátou ten domek milovali. Neměl jsem na výběr, musel jsem mlčet. Jak už to u dvojdomků bývá, byl i tenhle nový a dobře postavený, jenomže nebyl náš! Měl jsem dojem, že si zasloužíme něco lepšího. A zahořkl jsem. Považoval jsem nás za nóbl rodinu v exilu. Ta domýšlivost! A někdy jsem naše nenáviděl, že svůj osud přijali. To bývalo tehdy. Neměl jsem ponětí, čím procházejí.

S Mickem jsme se znali, protože jsme žili hodně blízko, jenom o pár vchodů od sebe, a taky do toho trochu vstoupila škola. Ale jakmile jsme se přestěhovali na druhou stranu města, blíž ke škole, stal jsem se tím „klukem na druhé straně“. S nikým se nevídáte, jako byste tam nebyli. Mick se z Denver Road přestěhoval do Wilmingtonu, to bylo velmi hezké předměstí Dartfordu, zatímco já byl totálně na druhém břehu, na druhé straně kolejí, jak říkají v Americe. A železniční koleje opravdu procházely přímo středem města.

Temple Hill – to jméno bylo poněkud velikášské. Nikdy jsem tam nezahlédl jediný chrám, co jsem tam žil, ale kopec tu byl a pro dítě byl jedinou opravdovou atrakcí. Byl to hodně prudký kopec. Je s podivem, co můžete jako dítě s takovým kopcem nadělat, když jste ochotní riskovat vlastní život a končetiny. Pamatuju si, že jsem vzal ročenku Buffalo Bill Wild West Annual, položil ji našíř na prkno s kolečky, sedl si na to a vzal to z Temple Hill dolů. Když se vám něco dostalo do cesty – smůla, tohle brzdy nemělo. A na konci byla silnice, kterou jste museli přejet, což znamenalo slalom mezi auty, ale tehdy jich tam moc nebývalo. Dneska té krkolomné cestě ani nedokážu věřit. Seděl jsem tak pět centimetrů od země, ne víc, a bůh pomoz dámě s kočárem! „Pozóóór! Uhněte!“ volával jsem. Nic mě nezastavilo. Tehdy vám prošlo cokoli.

Z toho období mám jednu hlubokou jizvu. Vedle cesty ležely volně pohozené velké ploché kameny, ještě nebyly usazené v betonu. Já si samozřejmě myslel, že jsem Superman, tak jsme chtěli takový kámen odvalit z cesty, protože nám kazil fotbal. Paměť je fikce a jiná fikce se usadila v hlavě Sandry Hullové, mé kamarádky a spoluhráčky (jak jsem zjistil, když jsem se jí na to po dlouhých letech ptal). Ona si vzpomíná, že jsem galantně nabídl, že ten kámen odstraním, protože by tam vznikla moc velká díra, aby ji mohla přeskočit. Taky si vzpomíná, kolik krve teklo, když ten kámen spadl a roztříštil mi prst a já se hnal domů ke dřezu, kde to teklo a teklo. Pak přišlo šití. Výsledek po letech – nesmím moc přehánět – dost možná ovlivnil, jak hraju na kytaru, protože ten prst mám plošší. Může to nějak ovlivňovat zvuk. Držím ji trochu jinak. A taky se mi líp dloube v nose. Takže ten prst je plošší a taky užší, což se občas hodí. Nehet mi tam nikdy už pořádně zpátky nedorostl, je takový zahnutý.

Do školy to byla dlouhá cesta. Abych se vyhnul příkrému stoupání Temple Hill, chodil jsem okolo zadem, prostě jsem ten kopec obcházel. Té cestě se říkalo popelavá a vedla rovně bez stoupání, ale znamenalo to jít kolem továren, kolem Burroughs Wellcome a papírny Bowater, kolem páchnoucího potoka, ve kterém bublaly zelené a žluté sajrajty. Do toho potoka se vylévaly snad všechny chemikálie na světě, kouřilo se z toho jako z horkého sirného pramene. Zadržoval jsem dech a probíhal kolem rychleji. Opravdu to vypadalo jako kus pekla. Před budovou byla zahrada a krásný rybníček s labutěmi, tady jste se naučili, co to znamená „navrch huj, vespod fuj“.

Na posledním turné, co jsme jeli, jsem měl při ruce notes na písničky a nápady, to už jsem uvažoval o těchhle pamětech. Mám tam taky nápis: „Momentka Berta a Doris, jak poskakují ve třicátých letech, našel jsem ji vjednom batohu. Až z toho brečím.“ Na těch obrázcích spíš předvádějí nějaká prostná – Bert ve stojce na Dorisiných zádech, pak oba dělají hvězdu a most. Hlavně Bert předvádí svou fyzickou zdatnost. Bert a Doris si to, soudě podle těch snímků ze začátků, báječně užívali, jezdili tábořit, k moři, měli spousty přátel. On byl učiněný sportovec. Chodil taky do skauta, dosáhl hodnost orla, tu nejvyšší. Byl to boxer, irský boxer. Táta byl hodně fyzicky zdatný. Mám dojem, že právě od něj jsem podědil ten přístup: „Ale prosím tě, jak že ti není dobře?“ Tělo berete za něco samozřejmého. Bez ohledu na to, co mu provádíte, od něj čekáte, že bude fungovat. Zapomeňte na to, že byste se o ně starali. Máme silnou konstituci, které se neodpouští, když se něco rozbije. Já se toho vždycky držel. „Ale to nic, to je jenom kulka, to šlo jenom do masa.“

S Doris jsme si byli blízcí, Bert stál svým způsobem stranou, jednoduše proto, že tam půlku času nebyl. Byl to šílený dříč, hloupě se ničil za blbých dvacet liber týdně, jezdil do práce do General Electric v Hammersmithu, kde dělal předáka. O ventilech věděl kdeco – jak je nakládat, jak je převážet. Na Bertovi se vám líbilo, že to není žádný ctižádostivec. Jelikož vyrůstal za krize, jeho představa ctižádosti nejspíš byla najít práci a udržet si ji. Vstával v pět ráno, vracel se domů v půl osmé večer, v půl jedenácté šel spát, takže na mě měl za den tři hodiny. Snažil se mi to vynahradit o víkendech. Chodil jsem s ním do tenisového klubu nebo mě vzal na vřesoviště a hráli jsme chvíli fotbal, anebo jsme pracovali na přidělené zahrádce.

„Udělej tohle, udělej tamto.“

Jasně, tati.“

„Kolečko. Tady kopni. Tohle vyrvi.“

Rád jsem sledoval, jak něco roste, a věděl jsem, že táta se v tom vyzná. „Musíme to zasadit.“ Jen základní informace. „Letos budou hezké fazole.“ Byl docela odtažitý. Nebyl čas na sbližování, ale já byl spokojený. Pro mě to byl skvělý chlap, vždyť to byl táta.

Když jste jedináček, musíte si svůj svět vytvářet sami. Jednak žijete se dvěma dospělými, takže část dětství určitě strávíte tím, že budete poslouchat výlučně dospěláckou konverzaci. A jak jsem pořád poslouchal o všech těch problémech s pojištěním a nájmem, nevěděl jsem, kam se obrátit. To vám řekne každý jedináček. Nemůžete se prostě obrátit na ségru nebo na bráchu. Tak si jdete najít kamarády venku, jenomže slunce zapadne a hraní končí. A má to i druhou stránku, když nemáte sourozence ani žádné bratrance a sestřenice v nejbližším okolí – mám sice velkou širší rodinu, ale všichni žili jinde. Naučíte se skamarádit a kamarády si vybírat. V jistém věku je to nesmírně důležité, přímo nezbytná součást existence.

Z tohoto pohledu byly nejdůležitější prázdniny. Jezdili jsme do Beesands v Devonu, kde jsme mívali karavan. Tábořili jsme nedaleko vesnice s názvem Hallsands, která se propadla do moře, což mě jako malého kluka hrozně zajímalo. Bylo to ztělesnění pěti šílenců z Dorsetu. Ty polorozpadlé baráky, půlka z nich pod vodou. Zvláštní romantické ruiny hned vedle vás. Beesands byla stará rybářská vesnice rovnou na pláži, kam se vytahovaly rybářské čluny. Když jsem byl kluk, bývala to pro mě skvělá komunita, protože za dva tři dny jste tam každého poznali. Za čtyři dny jsem začínal mluvit s devonským přízvukem a připadal si jako místní.

Nebo jsme jezdili tábořit do stanů, což Bert s Doris dělali odjakživa. Věděli, jak se zapálí vařič, jak se natahuje plátěná stříška, jak upevnit celtu. Byl jsem jenom s mámou a tátou, když jsme tam přijeli, začal jsem se hned rozhlížet, jestli bych nenašel nějaké kamarády. A trošku jsem znejistěl, když jsem tam byl jako dítě sám..., a někdy jsem taky začal trochu žárlit, když jsem uviděl rodinu se čtyřmi bratry a dvěma sestrami. Ale zároveň se tak cítíte dospělejší. Jste v podstatě pořád vystavení dospělému světu, pokud si nestvoříte nějaký vlastní. V tu chvíli přichází ke slovu představivost a taky věci, které můžete dělat sami. Jako si ho vyhonit. Když jsem si našel kamarády, bylo to intenzivní přátelství. Někdy jsem potkal u nějakého sousedního stanu bezva tlupu bratrů nebo sester a pak mi pokaždé zlomilo srdce, když to skončilo.

Pro moje rodiče byla velkou událostí sobotní a nedělní utkání v tenisovém klubu Bexley. To byl takový přílepek k Bexleyskému kriketovému klubu. V tenisovém klubu to tak cítili pořád, protože Bexleyský kriketový klub měl nádherný velkolepý pavilon z devatenáctého století, ale tenis byl jako jeho chudý příbuzný. Nikdy vás nezvali do části kriketového klubu. Pokud zrovna nelilo jako z konve, bylo to každý víkend stejné – šlo se rovnou do tenisového klubu. O Bexley jsem věděl víc než o Dartfordu. Po obědě jsem se sestřenicí Kay jel vlakem za našimi, každý víkend. Většina lidí tam byla rozhodně z dočista jiné sféry, anglická vyšší třída té doby. Měli auta. My jezdili na kolech. Já měl za úkol sbírat míčky, které přeletěly přes koleje železnice. A riskoval jsem, že dostanu šlehu proudem.

Společnost mi dělala zvířata. Měl jsem kočku a myš. Nechce se tomu věřit – a možná to trochu vysvětluje, jaký jsem. Malou bílou myšku Gladys. Nosil jsem si ji do školy a povídal si s ní na francouzštině, když byla hodina nudná. Dával jsem jí kousky od svačiny a oběda a domů se vracel s kapsami plnými myších hovínek. Myší hovínka nejsou problém. Jsou to pevné bobky, není to rozbředlé ani nic podobného. Prostě kapsu vysypete, a je to. Gladys jsem věřil. Málokdy vystrčila hlavu z kapsy a ocitla se v ohrožení života. Ale Doris nechala Gladys i kočku zrušit. Když jsem byl malý, zabíjela mi všechna zvířátka. Neměla zvířata ráda, vyhrožovala, že je zabije, a taky to udělala. Dal jsem jí na dveře ložnice obrázek s kočkou a nápisem: „Vrahu!“ Nikdy jsem jí neodpustil. Doris zareagovala jako obvykle: „Nech toho. Nebuď taková citlivka. Vždyť všude jenom nadělaly.“

Když jsem byl malý, Doris se živila tím, že předváděla pračky, a to skoro od chvíle, co byly vymyšlené. Specializovala se hlavně na Hotpoint. Pracovala ve smíšeném zboží na High Street v Dartfordu. Byla v tom hodně dobrá: když ukazovala, jak to funguje, stávala se z ní hotová umělkyně. Doris chtěla být herečka, stát na scéně, tančit. To bylo v rodině. Chodíval jsem tam a zamotal se do hloučku kolem ní, abych viděl, jak předváděla fantastické kvality nové pračky Hotpoint. Sama pračku neměla, trvalo celou věčnost, než si ji pořídila. Ale dokázala udělat představení z toho, jak pračku naplnit. Ani neměly přívod vody. Museli jste ji do nich nalít kýblem a pak zase vylít. V těch dobách to byla novinka. „Moc ráda bych měla na praní pračku, ale propána, vždyť je to učiněná věda!“ říkaly zákaznice. A máma měla za úkol je přesvědčit: „Ale ne, vůbec to není těžké. Je to hračka.“ Když jsme později žili jako žebráci na Edith Grove, než se Stones pořádně rozjeli, vždycky jsme měli čisté šaty, protože Doris na nich předvedla, jak se pere, vyžehlila je a poslala nám je zpátky po svém obdivovateli, taxikáři Billovi. Ráno jsme je posílali k ní, večer nám je vracela. Doris přece potřebovala špinavý materiál. Toho máme dost, holka!

Po letech trávil Charlie Watts celé dny v Savile Row u svého krejčího, vstřebával tu kvalitu kolem, rozhodoval se, jaké knoflíčky budou nejlepší. Já tam chodit nemohl. Asi za to může máma. Vždycky chodila do obchodů s látkami prohlížet si záclony a závěsy. A já do toho neměl co mluvit. Prostě mě usadila na židli nebo lavici nebo na nějaké poličce ajá se mohl jenom dívat. Dostala, co chtěla, už jí to balili, a najednou... Ale ne! Otočila se a uviděla něco jiného, co chtěla teď, až z ní prodavači šíleli. U pokladen se peníze sunuly takovými tubusy do malého zásobníku. Já to pozoroval celou věčnost, zatímco se matka rozhodovala, co si nemůže dovolit. Ale copak můžete první ženě svého života něco říct? Byla to máma. Srovnala si mě. Krmila mě. Pořád mi uhlazovala vlasy a narovnávala šaty, na veřejnosti! To pokoření. Ale byla to máma. Teprve později jsem si uvědomil, že to byla i moje kámoška. Dokázala mě rozesmát. Pořád v tom zněla hudba. Moc mi chybí.

Je to záhada, jak se naši dali dohromady – má to co dělat s náhodou, přitažlivostí protiv, s nesrovnalostí jejich zázemí a osobností. Bertova rodina, to byli přísní, upjatí socialisti. Jeho otec, můj dědeček Ernest G. Richards, známý jako strýček Ernie, nebyl jen oddaný stoupenec labouristické strany. Ernie bojoval za dělníky. Když s tím začínal, žádné socialistické hnutí ještě nebylo a nebyla ani žádná Labour Party. Ernie a moje babička Eliza se vzali v roce 1902, v samých počátcích existence strany – v roce 1900 měla dva poslance. A Ernie toto místo za Londýn získal pro Keira Hardieho, zakladatele strany. Držel pro Keira pevnost, ať se dělo cokoli, den za dnem působil v pozadí a po první světové válce nabíral nové členy. Walthamstow byl tehdy pro labouristy úrodným krajem. Z londýnského East Endu sem přišly zástupy dělnictva, další přilákala železnice, po které se dalo denně dojíždět za prací – a tím vznikla politická přední linie. Ernie byl poctivec v tom pravém smyslu slova. Nikdy necouvl, nikdy neucukl. Walthamstow se stal labouristickou základnou, dost bezpečnou, aby za něj kandidoval Clement Attlee, který vystřídal v roce 1945 v premiérském křesle Churchilla a který byl poslancem za okres Walthamstow i v padesátých letech. Když Ernie umřel, poslal Attlee vzkaz, v němž ho označoval za „sůl země“. A na pohřbu mu zpívali „Rudou vlajku“, píseň, kterou sotva přestali opakovat na zasedáních labouristů. Nikdy jsem tak docela nevzal její slova za svoje.

Zavlaje rudá vlajka výš,

v jejím stínu budeme žít,

zbabělec uhne, zrádce se šklebí,

vsak rudou vlajku z dáli zříš.

A Ernieho práce? Byl to zahradník, pracoval třicet pět let pro jednu potravinářskou firmu. Ale Eliza, moje babička, byla průraznější – na radnici ji zvolili dřív než Ernieho, v roce 1941 se stala starostkou Walthamstowu. Stejně jako Ernie postupovala politickou hierarchií vzhůru. Pocházela z bermondseyské dělnické rodiny a v podstatě vymyslela podpůrný systém pro děti ve Walthamstowu – byla to skutečná reformátorka. Musela být velký dříč – stala se předsedkyní výboru pro bydlení v kraji. Doris si vždycky stěžovala, že Eliza je tak upjatá, že jim s Bertem nedala městský domek, když se vzali – nechtěla je posunout v pořadníku. „Nemůžu vám dát dům. Jsi moje snacha.“ Nedržela se pravidel striktně, ale přímo zkostnatěle. Vždycky mě to mátlo: ta nepravděpodobnost, že se někdo z takové rodiny dá dohromady s člověkem z druhého, libertinského pólu.

Doris a jejích šest sester – pocházím z matriarchálních rodů z obou větví rodiny – vyrůstaly ve třípokojovém bytě v Islingtonu. Jeden pokoj měly ony, další moji prarodiče Gus a Emma. Byli tam dost natěsnaní. Přední pokoj se užíval jenom pro zvláštní příležitosti, vzadu byla kuchyně a salonek. Celá rodina se tísnila v těchto místnostech a malé kuchyňce, nahoře žila další rodina.

Můj děda Gus – bůh mu žehnej – je hlavním důvodem, proč jsem si tak zamiloval hudbu. Často jsem mu psával lístky a připisoval na ně: „Díky, dědo.“ Theodore Augustus Dupree, patriarcha rodu obklopený ženami, žil nedaleko Seven Sisters Road, ulice Sedmi sester, se sedmi dcerami, přesná adresa zněla Crossley Street 13, N7. „Nejenže mám sedm dcer,“ říkával, „s manželkou je to rovná osmička.“ Jeho manželkou byla Emma, má babička, která tak dlouho trpěla a jejíž dívčí jméno znělo Turnerová. Hrála velmi dobře na piano. Emma byla opravdu o úroveň výš než Gus – pravá dáma, mluvila francouzsky. Netuším, jak se k ní dostal. Potkali se na ruském kole na zemědělské výstavě v Islingtonu. Gus vypadal dobře, navíc uměl bavit a rozesmát. Svým humorem a zvykem pořád se smát udržoval všechno při životě a v chodu, i když byl život zrovna těžký. Takových bylo hodně mužů jeho generace. Doris určitě ten až zvrácený smysl pro humor zdědila po něm, a taky jeho muzikálnost.

Vlastně bychom nikdo ani neměli vědět, odkud Gus přišel. Jenomže to bychom netušili, odkud vůbec pocházíme. Rodinná legenda praví, že to honosné jméno nebylo pravé. Z nějakého zvláštního důvodu, který se nikdo z nás nikdy nepokoušel zjistit. Ale shodli jsme se na následujícím: Theodore Dupree, narozený v roce 1892, pocházel z velké rodiny v Hackney, byl jedním z jedenácti dětí. Jeho otec je označován za „držiče papíru“, narodil se v Southwarku. Dupree je hugenotské jméno, takových lidí přišlo do Anglie z Channel Islands a z Evropy hodně – byli to protestantští uprchlíci z Francie. Gus odešel ve třinácti ze školy, vyučil se cukrářem a také tu práci v okolí Islingtonu dělal. Naučil se rovněž od jednoho z přátel svého otce v Camden Passage hrát na housle. Byl to zdatný muzikant. Ve třicátých letech měl taneční kapelu. Tehdy hrával na saxofon, ale tvrdil, že dostal v první světové válce zásah plynem, takže už mu to nefouká. Já nevím. Historek o něm koluje spousta. Gus se dokázal zahalit do mlhy a pavučin. Bert říkal, že Gus dělal do cateringu – to je tím cukrářstvím – a že nebyl v přední linii. Jenom pekl chleba. A Bert mi taky řekl: „Jestli dostal zásah plynem, tak leda z vlastní trouby.“ Ale teta Marje, která ví všechno a pořád žije, když tohle píšu, je jí přes devadesát, říká, že Guse povolali v roce 1916 a že byl za první světové ostřelovačem. Prý pokaždé, když o válce mluvil, měl v očích slzy. Nechtěl nikoho zabíjet. Byl raněn do nohy a ramene buď u Passchendaele nebo na Sommě. Když nemohl hrát na saxofon, vrátil se zase k houslím a hrál na kytaru. Zranění mu ovšem zanechalo trvalé následky v paži a soud mu za ně přiřkl deset šilinků týdně. Gus byl blízkým přítelem Bobbyho Howese, což byla ve třicátých letech velká hudební hvězda. Byli spolu ve válce a v kantýně pro vojsko nejen vařili, ale taky vystupovali. Takže měli větší příležitost se pořádně najíst než průměrný voják. Jak říká teta Marje.

V padesátých letech měl country kapelu Gus Dupree and His Boys a slušně si vydělával hraním na amerických leteckých základnách a na tancovačkách. Přes den pracoval v Islingtonu v továrně, po večerech hrál v košili s bílou náprsenkou. Hrával na židovských svatbách i zednářských akcích, v pouzdře na housle – jak si pamatují všechny tety – nosíval dorty. Musel to být velký škudlil – nikdy si například nekoupil nové šaty, jenom obnošené. I boty.

Proč moje babička dlouho trpěla? Kromě toho, že strávila třiadvacet let v různých stadiích těhotenství? Gus moc rád hrával na housle, když Emma seděla u klavíru. Ale za války ho jednou načapala, jak si to při zatemnění rozdával s jednou holkou. A na pianu. Což bylo ještě horší. Pak už mu nikdy na klavír nezahrála. Takovou cenu musel zaplatit. A byla neústupná – vlastně byla úplně jiná než Gus, neladila s jeho uměleckým temperamentem. Proto zapojil do muzicírování dcery, ale už to „nikdy nebylo stejné, Keithi,“ jak říkával. „Nikdy už to nebylo stejné.“ Když jste slyšeli ty historky, co mi vyprávěl, měli byste Emmu za Arthura Rubinsteina. „Emmě se nic nevyrovná. Ta teda umí hrát!“ říkával. Léta na to vzpomínal a toužil po tom. Bohužel to nebyla jeho jediná nevěra. Malých zahnutí a odboček se našla spousta. Gus byl na ženské a Emma toho měla po krk.

Fakt je, že Gus a jeho rodina byli v těch dobách dost výjimeční – byli to praví bohémové. Gus podporoval neuctivost a nekonformnost, navíc to všichni měli už v genech. Jedna z mých tet hrála amatérsky divadlo. Všechny měly nějaké umělecké sklony, šlo jen o to, jaké okolnosti je v životě provázely. V dobách, o kterých mluvíme, to byla velmi volnomyšlenkářská, velmi neviktoriánská rodina. Gus byl takový ten chlap, co ve chvíli, kdy dcery vyrůstaly a měly ctitele a ti ctitelé seděli jako na hřadě na pohovce proti oknu a děvčata naproti nim, šel na záchod, kde popadl na nitce zavázanou použitou gumu a zamával jí pak klukům před očima tak, aby to holky neviděly. To byl jeho smysl pro humor. A všichni kluci rudli a dusili se a holky nevěděly, co se to krucinál děje. Gus rád dělal rozruch. A Doris říkala, jak to její matku Emmu vyděsilo, když vypukl skandál, protože dvě z Gusových sester, Henrietta a Felicia, které žily společně v Colebrooke Row, byly – a to jenom špitala – „do větru“. Všechny Dorisiny sestry nebyly jako ona – tak otevřené, řekněme. Některé byly hodně upjaté a vzorné jako Emma, ale nikdo nemohl popřít, co Henrietta a Felicia dělají.

Mé nejstarší vzpomínky na Guse jsou na naše společné procházky, na výlety, které jsme dělali. Myslím, že hlavně proto, aby se dostal z domu plného ženských. Já sloužil jako výmluva, stejně jako pes, který se jmenoval pan Thompson Wooft. Dokud jsem se neobjevil, Gus nikdy neměl v domě nějakého kluka, syna nebo vnuka. Proto si myslím, že to pro něj byl veliký okamžik, skvělá příležitost ztrácet se na ty procházky. Když po něm Emma chtěla, aby něco udělal doma, vždycky odpovídal: „Já bych vážně moc rád, Em, ale já mám tu díru v zadku.“ Kývl, mrkl a vzal psa ven. A pak jsme nachodili kilometry a kilometry, někdy mi to připadalo, že jsme chodili celé dny. Jednou jsme se šli na Primrose Hill dívat na hvězdy, samozřejmě i s panem Thompsonem. „Tak ti nevím, jestli dneska dojdeme domů,“ prohlásil Gus. A tak jsme se vyspali pod stromem.

„Vezmeme psa proběhnout.“ (To znamenalo, že se jde.)

Jasně.“

„Vezmi si pláštěnku.“

„Vždyť neprší.“

Gus se mě jednou na procházce (to mi bylo asi pět nebo šest) zeptal: „Nemáš u sebe drobné?“

Jo, Gusi.“

„Vidíš toho kluka na rohu?“

Jo, Gusi.“

„Tak mu něco dej.“

„Cože, Gusi?“

„No tak, je na tom hůř než ty.“

Dal jsem mu penny.

Gus mi na to dal dvě.

Utkvělo mi to.

Gus mě nikdy nenudil. Jednou pozdě večer na stanici New Cross, když panovala hustá mlha, mě Gus nechal poprvé potáhnout z cigarety. „Nikdo to neuvidí.“ Přátele vítal známým „gusismem“: „Nazdar, nebuď piča.“ Vše podáno naprosto klidně a tak známým způsobem. Miloval jsem ho. A hned jedna za uši. „Nic jsi neslyšel.“

„A co, Gusi?“

Na procházkách si broukával celé symfonie. Někdy až na Primrose Hill, k Highgate, nebo dolů do Islingtonu přes Archway, Angel, prostě na každém kroku.

„Chceš uzenku?“

„Jo, Gusi.“

„Ale tu mít nebudeš. Jdeme do Lyons Corner Housu.“

„Jo, Gusi.“

„Neříkej to babičce.“

„Platí, Gusi. Co pes?“

„Kuchaře zná.“

Jeho hřejivá láska mě obklopovala, jeho humor mi dvojnásobně vynahrazoval zbytek dne. V těch dobách bylo dost těžké najít v Londýně něco zábavného. Ale pořád jsme měli HUDBU!

„Sedni si. Někde schrastím housle.“

„Jasně, Gusi.“

Moc jsem toho nenamluvil, poslouchal jsem. On měl své struny, já pláštěnku. Možná od něj jsem se naučil té touze toulat se. „Když máš sedm dcer vedle ulice Sedmi sester a se ženou máš ženských osm, musíš občas vypadnout.“ Pokud si pamatuju, nikdy nepil. Ale musel něco dělat. Do hospod jsme nechodili. Ale docela často se ztratil někde v kamrlíku nějakého obchůdku. Já zatím mlsně obhlížel zboží. Vyšel pokaždé se stejnými slovy.

„Tak jdeme. Máš psa?“

„Jo, Gusi.“

„Pojďme, pane Thompson.“

Neměli jste tušení, kde skončíte. Malé obchůdky v okolí Angelu a Islingtonu, kde se prostě ztratil někde vzadu. „Chvilku tu počkej, synku. Drž psa.“ A pak vyšel ven se slovy: „Tak fajn.“ A zase jsme vyrazili a skončili nahoře ve West Endu v dílnách velkých obchodů s hudebninami jako Ivor Mairants a HMV. Znal všechny výrobce i opraváře. Posadil mě na lavici. Kolem byly nádoby s lepidlem, všude visely nástroje a struny, chlápci v dlouhých hnědých pláštích lepili a skládali, někdo nakonec nástroj testoval, pořád tu něco hrálo. A pak se přiřítili rozevlátí členové orchestrů: „Už máte ty moje housle?“ Já tam sedával s hrnkem čaje a sušenkou, klih kolem mě bublal jako v miniaturním yellowstoneském parku a mě to fascinovalo. Nikdy jsem se nezačal nudit. Housle a kytary visící z drátů, jezdící kolem na pásu, všichni je opravují a vyrábějí a leští. Tehdy mi to přišlo jako učiněná alchymie, jako v Disneyho Čarodějově učni. Prostě jsem se do nástrojů zamiloval.

Gus mě nenápadně vedl k tomu, abych se zajímal o hraní. Nestrčil mi nástroj do ruky a neřekl: „Dělá se to takhle.“ Kytara byla něco nedostupného. Koukali jste se na ni, přemýšleli o ní, ale nikdy jste si na ni nesáhli. Nezapomenu na kytaru nahoře na pianu, kterou jsem od nějakých pěti let vídal pokaždé, když jsem přišel. Myslel jsem si, že tam ta věc žije. Myslel jsem si, že je tam pořád. A já se na ni díval a on nic neříkal, a já se díval ještě i po pár letech. „Hele, až budeš dost velký, můžeš si to zkusit,“ řekl. Teprve po jeho smrti jsem zjistil, že ji přinesl a dal tam jenom tehdy, když věděl, že přijdu. Takže mě svým způsobem sváděl. Asi si mě zkoušel, protože mě slyšel zpívat. Když v rádiu hrála písnička, všichni jsme si začali pobrukovat, to jsme prostě dělávali. Pořádný sbor.

Nepamatuju si, kdy poprvé kytaru sundal a řekl: „Zkus si to.“ Možná mi bylo devět nebo deset, začal jsem hrát dost pozdě. Byla to klasická španělka se strunami ze střívek, sladká, kouzelná malá dáma. Ačkoli já neměl ponětí, co si s ní počnu. Ta vůně. Ještě dneska, když otevřu kytarové pouzdro se starou dřevěnou kytarou, mám chuť vlézt dovnitř a zaklapnout za sebou víko. Gus sám na kytaru moc nehrál, ale znal základy. Ukázal mi první akordy a hmaty, durové akordy, D, G a E. „Zahraj ,Malaguenu’,“ říkal, „a zvládneš zahrát cokoli.“ A když potom řekl: „Myslím, že do toho začínáš pronikat,“ byl jsem v sedmém nebi.

Mých šest tet, uvedených bez nějakého konkrétního pořadí: Marje, Beatrice, Joanna, Elsie, Connie, Patty. Když to píšu, pět z nich je pořád naživu. Nejradši jsem měl tetu Joannu, která umřela v osmdesátých letech na roztroušenou sklerózu. Byla to moje spřízněná duše. Herečka. Když Joanna vstoupila do místnosti, vešel s ní lesk a šarm. Měla černé vlasy, nosila nápadné šperky a voněla parfémem. A na začátku padesátých let bylo všechno kolem přitom tak pošmourné. Joanna vešla, a jako by dorazily Ronettes. Hrávala Cechova a podobné role v divadle v Highbury. Byla taky jediná, která se neprovdala. Vždycky měla nějakého přítele. A taky byla, jako my všichni, muzikantka. Zpívávali jsme spolu. V rádiu zazněla jakákoli písnička a my hned: „Pojďme to zkusit.“ Vzpomínám si, jak jsem s ní zpíval „When Will I Be Loved“ od Everly Brothers.

Stěhování na Spielman Road na Temple Hill, za trať a do pustiny, pro mě byla katastrofa přinejmenším na celý jeden rok, který jsem prožil v obavách a nebezpečí. To mi bylo devět nebo deset. Byl jsem tehdy hodně drobný – do pořádné velikosti jsem dorostl až někdy v patnácti. Když jste takový skrček, musíte se pořád bránit. Taky jsem byl o rok mladší než všichni spolužáci, protože mám narozeniny 18. prosince. Měl jsem v tomhle směru smůlu. A rok dělá v tomhle věku ohromný rozdíl. Moc rád jsem hrál fotbal, vlastně jsem byl slušné levé křídlo. Byl jsem rychlý a snažil se zakončovat průnik střelou. Ale jsem ten nejmenší zmetek, ne? Stačí šťouchanec do zad, a už se válím v bahně. Od kluka o rok staršího to byla taktika, která mu dávala solidní jistotu. Když jste malí a ostatní jsou vysocí, kopou do vás místo do míče. Vždycky budete otloukánek. Takže na mě volali: „No nazdárek, Richardíku.“ A říkali mi „opičák“, protože mi odstávaly uši. Všichni měli nějakou přezdívku.

Cesta do školy z Temple Hill vedla ulicí, kde nebylo radosti. Až do jedenácti jsem jezdil autobusem tam a chodil pěšky zpátky. Proč jsem nejel autobusem i domů? Neměl jsem ani floka! Utratil jsem prachy za autobus, utratil jsem prachy za holiče a pak se stříhal sám před zrcadlem. Šmik, šmik, šmik. Takže jsem se musel vracet přes město pěšky, úplně na druhý konec. Bylo to asi pětačtyřicet minut chůze a mohli jste jít jenom dvěma trasami, po Havelock Road nebo Princess Road. Hoďte si mincí. Jakmile jsem vyšel ze školy, věděl jsem, že ten kluk tam na mě bude čekat. Vždycky uhodl, kudy půjdu. Snažil jsem se vymyslet novou cestu, a hnali mě z cizích zahrad. Celý den jsem se pokoušel vymyslet, jak se dostanu domů, aniž mě někdo zmlátí. Což byla fuška. Pět dní v týdnu. Někdy se to nestalo, ale stejně se celou dobu ve škole mučíte. Jak se mám hergot kolem něho dostat? Byl nemilosrdný. Nemohl jsem nic dělat a celý den jsem se svíjel strachy, takže jsem se zrovna moc nesoustředil.

Když jsem po nakládačce měl monokla, Doris to zajímalo: „Kde jsi k tomu přišel?“

„Ale, jenom jsem spadl.“

Jinak by se totiž celá rozohnila: „Kdo ti to udělal?“ Tak bylo lepší tvrdit, že jste spadli z kola.

Ve škole to zatím jde od desíti k pěti a Bert se diví: „Co se děje?“ Nemůžete mu vysvětlovat, že celý den ve škole trávíte starostmi nad tím, jak se dostanete domů. To nejde. Tohle dělají ufňukánci. Tohle musíte vyřešit sami. Bití samo o sobě problém není. Naučil jsem se, jak ho zvládat. Vlastně to ani tolik nebolelo. Naučíte se, jak se bránit, a naučíte se, jak si zajistit, aby si někdo myslel, že vám způsobuje mnohem víc bolesti, než tomu ve skutečnosti je. „Aáááááááuuuuu!“ – a už si říkají: „Panebože, neudělal jsem mu něco doopravdy?“

Potom jsem zmoudřel. Skoda že mě to nenapadlo dřív. Byl tam jeden fajn kluk, už si nevzpomínám, jak se jmenoval, byl trošku nemotorný, pro akademický život se nehodil, řekněme to takhle. Byl veliký a žil na statku – a taky si dělal veliké starosti s domácími úkoly. Tak jsem řekl: „Hele, já ti napíšu úkol, ale ty mě pak doprovodíš domů. Nemáš to nijak daleko.“ Za to, že jsem mu psal úkoly z dějepisu a zeměpisu, jsem najednou měl hlídače. Nezapomenu, jak na mě poprvé čekalo jako obvykle pár kluků a teď ho viděli přicházet. Zmlátili jsme je dokulata. Stačilo ten malý krvavý rituál udělat dvakrát nebo třikrát, a vítězství začalo patřit nám.

Teprve na další škole, dartfordské technice, se věci čirou shodou náhod urovnaly. V dobách zkoušky v jedenácté třídě už Mick chodil na Dartford Grammar School, to byli „ti nafoukanci v červených uniformách“. Rok nato jsem tam měl jít i já, ale u zkoušek jsem pohořel, ovšem ne zas natolik, abych šel na školu, které se tehdy říkalo moderní střední. Dneska už je to všechno jinak, ale dokud jste tam studovali podle toho zastaralého systému, měli jste štěstí, když vás nakonec vzali někam do továrny. Nic moc jste se nenaučili. Učitelé tam byli strašní a jejich jediným úkolem bylo nějak ovládnout rozjívený dav. Já se dostal doprostřed těch dvou světů, na technickou školu, což byla, když se dneska ohlížím, škola plná nejasností, protože jste se tam sice nenaučili tolik jako na gymplu, ale něco málo užitečného se tam našlo. Později si uvědomíte, že vás známkují a prosívají podle systému, který málokdy vezme v potaz váš celkový charakter ve stylu: „No jo, matika mu moc nejde, ale kreslení by bylo slušné.“ A nikdy nebrali v potaz, že se tam můžete docela obyčejně nudit, protože už to všechno znáte.

Hřiště je velký soudce. Tam se doopravdy rozhoduje všechno mezi kamarády. Říká se tomu hra, ale spíš se to blíží válečnému poli a ten tlak může být brutální. Dva kluci se snaží vykopat duši z nějakého ubožáka. „No jo, jenom vypouštějí páru,“ řeknete. Tehdy bývalo všechno dost fyzické, ale většinou to bylo jen „jako“, posměch a urážky.

Trvalo mi hodně dlouho, než jsem přišel na to, jak někomu namlátit a nenechat ho, aby mlátil on mně. Byl jsem hodně dlouho expert na to, jak se nechat sesekat. Pak se to najednou šťastně zlomilo, protože jsem pouhým štěstím přemohl jednoho mlátiče. Byl to jeden z těch zázračných okamžiků. Bylo mi dvanáct nebo třináct. V jednu chvíli jsem byl cíl, a pak jsem jediným prudkým pohybem složil školního obra. Přes plůtek do záhonu. Podklouzl a přepadl a já na něj skočil. Když jsem se pral, před očima se mi zatáhla červená opona. Nic jsem neviděl, ale věděl jsem, kam mířit. Červený závoj před očima. Bez slitování, kámo, pořádně kopnout. Odtáhli mě od něj. Jak padají mocní! Pořád si pamatuju nevěřícný údiv toho kluka, když spadl. Pořád vidím ten plůtek a macešky, do kterých sletěl, a jak jsem ho pak nenechal vstát.

Jakmile se jednou ocitl na zemi, atmosféra ve škole se změnila. Jako by se ze mě zvedl obrovský mrak. Moje pověst mě najednou zbavila stresu a úzkosti. Ani jsem si neuvědomoval, že ten mrak býval tak veliký. Teprve tehdy jsem se ve škole začal cítit dobře, zejména proto, že jsem mohl oplatit pár službiček, které mi předtím poskytli jiní. Šikanující kluci si moc rádi vybírali jako svůj terč ošklivého malého ubožáka jménem Stephen Yarde, říkali jsme mu „Botička“, protože měl velikánské nohy. Pořád ho někdo mučil. A já věděl, jaké to je, když chcete, aby to bití skončilo, proto jsem se ho zastal. Začal jsem ho hlídat. „Nechte Stephena Yarda být.“ Nikdy jsem nechtěl vyrůst tak, abych mohl druhé mlátit, jenom jsem chtěl být dost velký, aby nemlátili mě.

Jakmile jsem se zbavil tohohle závaží, zlepšil jsem se i ve škole. Dokonce mě chválili. Doris si některá vysvědčení nechala: Zeměpis: 59 %, dobrý výsledek u zkoušky. Dějepis: 63 %, ucházející práce. Ale u vědeckých předmětů třídní učitel nakreslil jednu všeobjímající svorku – tady nebylo co řešit – a napsal ke všemu, k matematice, fyzice i chemii: Žádné zlepšení. U rýsování jsem porád nepochopil základy. To vysvědčení z vědeckých předmětů vyprávělo příběh veliké zrady a toho, jak se relativně schopný student změní ve školního teroristu a kriminálníka, v němž se rozhoří trvalý vztek vůči autoritám.

Existuje fotografie naší skupinky, stojíme před autobusem, usmíváme se do aparátu, je tam s námi jeden učitel. Já stojím v přední řadě, mám na sobě kraťasy, je mi jedenáct. Fotilo se to v roce 1955 v Londýně, kam jsme jeli zpívat na koncert v kapli sv. Markéty ve Westminsterském opatství – byla to soutěž školních sborů a mezi diváky byla i královna. Náš školní sbor došel daleko, bandička dartfordských výrostků, kteří vyhrávají ceny za zpívání ve sboru i na celostátní úrovni. Tři soprány, to jsme byli Terry, Spike a já – hvězdy, můžete říct, té show. A náš sbormistr, který je na obrázku u autobusu s námi, byl génius jménem Jake Clare. Dokázal z tak neslibného materiálu vytvořit mistry. Byl to záhadný muž. Teprve po mnoha letech jsem se dověděl, že býval sbormistrem na Oxfordu, jedním z nejlepších v zemi, ale vyhodili ho nebo degradovali za nepovolené hrátky s chlapečky. Dostal druhou šanci v koloniích. Nechci špinit jeho jméno a říkám to jenom proto, že jsem to takhle slyšel. Rozhodně mohl pracovat s lepším materiálem, než jsme byli my – co tam tedy dělal? U nás ovšem držel ruce v klidu, přestože proslul tím, že si se sebou pohrává s rukou v kapse. Vycizeloval z nás jeden z nejlepších sborů v zemi. A vybral si tři nejlepší soprány, jaké dostal. Získali jsme docela dost trofejí, které visí v hlavní hale. Pořád jsem ještě asi nehrál na prestižnějším místě než ve Westminsterském opatství. Ale už slyšíte ty posměšky, co? „Aha, náš ptáček zpěváček! Zpívání je pro holky!“ Mně to nevadilo, sbor byl skvělý. Jezdili jsme do Londýna. Byli jsme omluvení z fyziky a chemie a kvůli tomu bych udělal cokoli. Tam jsem se naučil hodně o zpívání ve skupině a hudbě a o tom, jak se s muzikanty pracuje. Naučil jsem se, jak dát dohromady kapelu – což je v zásadě totéž – a jak ji udržet pohromadě. A pak to přišlo.

Ve třinácti se vám zlomí hlas a Jake Clare naše tři soprány zase propustil ze svých služeb. A navíc jsme propadli. Museli jsme si jeden ročník zopakovat, protože jsme nebyli hodnocení z fyziky a chemie a nesplnili si všechnu matiku. „Jasně, ale vždyť jste nás z toho omlouvali, protože jsme měli zkoušky sboru. My se neflákali.“ Dost drsné poděkování. Hned potom přišla velká krize. Najednou jsem ve třinácti propadl a musel opakovat jeden ročník podruhé. To byl pořádný kopanec do břicha, čistý a jasný. Jakmile se to stalo, stali se ze Spikea, Terryho a mě teroristi. Hrozně jsem zuřil, toužil jsem se pomstít. Měl jsem důvod podrazit tuhle zemi a všechno, co představuje.

Následující tři roky jsem se proto snažil s nimi vyjebat. Když chcete vychovat rebela, jděte na to takhle. Už žádné stříhání. Dvoje kalhoty, pod klasickými flanelkami jedny na tělo, flanelky letěly dolů, jakmile jsem vyšel z branky. Cokoli, co ty druhé naštve. Nikam mě to nedostalo, přineslo mi to hodně ošklivých pohledů od táty, ale ani to mě nemohlo zastavit. Ve skutečnosti mě netěšilo působit tátovi zklamání, ale... Promiň, tati.

To pokoření mě pálí ještě dneska. Pořád to nevyšumělo. Tehdy jsem se začal dívat na svět jinak, ne tím jejich způsobem. Tehdy jsem si uvědomil, že existuje i větší šikana než ta ve škole. Jsou tu oni, autority. A ten plamínek se zažehl. Mohl jsem se snadno nechat vyrazit, a jinak, ale to bych se musel postavit tátovi. A on by to okamžitě poznal – že jsem to zmanipuloval. Proto to musela být pomalá kampaň. Jenom jsem totálně ztratil zájem o autority nebo o to, abych se snažil zvládatjejich podmínky. Známky? Spatné snadno zfalšuju. Falšování mi vážně šlo. Mohl by se snažit víc. Podařilo se mi sehnat správný inkoust a udělat z toho: Nemohl by se snažit víc. Táta se na to zamračil: „Nemohl by se snažit víc. Tak proč ti dal dvě minus?“ To už jsem trochu pokoušel štěstěnu. Ale ty přepisy nikdy neodhalili. Vlastně jsem doufal, že na to někdo přijde, protože pak by byl konec, vyrazili by mě kvůli podvádění. Jenomže to zjevně bylo hodně dobré, anebo usoudili, že takhle to, chlapče, nepůjde.

Když skončilo to se sborem, přestala mě škola úplně zajímat. Technické kreslení, fyzika, matematika, dejte mi s tím pokoj, vždyť je přece jedno, jak moc do mě tu algebru hustíte, já to prostě nechápu a nevidím důvod, proč bych se o to měl snažit. Pochopím, když na mě míříte zbraní, jsem o chlebu a o vodě a máchá nade mnou bič. To se učit budu. Můžu se to naučit, ale něco uvnitř mi říká, že to vám nepomůže, že se to musíte naučit sami, pokud se to vůbec naučit chcete. Napřed, když se mi zlomil hlas a když nás vykopli, jsem se hodně kamarádil s kluky, se kterými jsem předtím zpíval, protože nás všechny spalovala stejná zášť za to, že jsme jim vyhráli medaile a plakety, které tak hrdě vystavovali v hale. A my jim teď čistíme podělaný boty. Tohle má být vděk?

Začali jste si hrát na rebely i stylem oblékání. Na High Street byl krám Leonards, tam prodávali hodně levné džíny – to byla doba, kdy se džíny stávaly prostě džínami. A kolem šestapadesátého, sedmapadesátého začali prodávat i zářící ponožky – rockandrollové ponožky, které zářily ve tmě, takže holka vždycky věděla, kde jsem. Byly růžové a zelené a mívaly na sobě černé noty. Měl jsem pár od obou barev. A ještě odvážněji jsem si natahoval jednu růžovou a jednu zelenou. To byla teprve paráda.

Dimashio’s byla kavárna, kde měli zmrzlinu. Syn starého Dimashia s námi chodil do školy, byl to velký italský tlusťoch. Ale vždycky si našel kupy přátel, protože jim přinášel zmrzlinu z tátova obchodu. Měli tam jukebox, proto jsme tam chodili. Jerry Lee Lewis a Little Richard vedle tuny hovadin. Závan Ameriky v Dartfordu. Byl to malý krámek, jen pult nalevo, jukebox, pár židlí a stolů a stroj na zmrzlinu. Nejmíň jednou týdně jsem chodil do kina, obvykle na sobotní dopolední promítání, buď do Gemu, nebo do Granady. Jako kapitán Marvel. SAZAM! Když jste to řekli správně, mohlo se to vyplnit. S kamarády jsme pak vyřvávali uprostřed pole: „SAZAM! Neříkáme to dobře!“ Ostatní se za námi smáli. „Však vás ten smích přejde, až to řeknu správně. SAZAM!“ Flash Gordon s těmi obláčky kouře. A vybělenými vlasy. Kapitán Marvel. Nikdy jste si nezapamatovali, o čem to bylo, šlo spíš o tu proměnu, o to, jak se normální chlápek po jediném slově najednou ztratí. „Tohle bych chtěl umět taky,“ říkáte si. „Chtěl bych se odsud ztratit.“

Jak jsme rostli a získávali svaly, začali jsme se trochu rozmachovat. Na dartfordské technice byla směšná snaha tvářit se jako veřejná škola (jak se v Anglii říká školám soukromým). Děkani nosili na čapkách zlaté střapce, byl tu Východní blok a Západní blok. Škola se snažila zachytit mizející svět, jako by vůbec nebyla válka, zachytit kriket a poháry a ceny a slávu studentstva. Všichni učitelé byli naprosto podprůměrní, ale pořád mířili za ideálem, jako bychom byli Eton nebo Winchester a byla dvacátá nebo třicátá léta, anebo rovnou konec devatenáctého století. Uprostřed toho všeho jsem v polovině studia, krátce po té katastrofě, zažíval období anarchie, které trvalo nějak hodně dlouho – takový prodloužený chaos. Možná to bylo jediné pololetí, během něhož se z nějakého důvodu masa šílenců vyřítí na hřiště. Byly nás tam asi tři stovky, všichni skákali a lítali. Když se dneska ohlížím, přijde mi zvláštní, že nás nikdo nezastavil. Nejspíš nás tam pobíhalo moc. A nikdo se nezranil. Ale dovolovalo to jistou dávku anarchie, až jednou přišel ředitel a pokusil se nás zarazit – a obklíčili ho a zlynčovali. Byl to jeden z těch učitelů ze staré školy, sportovní kapitán, ředitel školy, nejúžasnější ve všem na světě. Uplatňoval autoritu, na mladší děcka to mohlo i zabírat, ale my se rozhodli dát mu to sežrat. Jmenoval se Swanton – pamatuju si ho dobře. Pršelo, bylo fakt hnusně. My ho svlíkli a honili ho, dokud se nevyškrábal na strom. Nechali jsme ho tam s tou jeho čapkou se zlatými střapci, nic víc mu nezbylo. Slezl z toho stromu a povýšil na profesora středověkých studií na univerzitě v Exeteru a napsal klíčovou práci nazvanou Anglická poezie před Chaucerem (English Poetry Before Chaucer).

Jedním z učitelů, z těch sympatických, co neštěkali příkazy, byl učitel náboženství pan Edgington. Nosíval světle modrý oblek se skvrnami od semene na kalhotách. Masturbující pan Edgington. Náboženská výchova, pětačtyřicet minut. „Přejděme k Lukášovi.“ A my si říkali, že se buď pokaňkal sám, anebo si to potajmu rozdával s paní Mountjoyovou, učitelkou kreslení.

Začal jsem uvažovat jako zločinec, udělal bych cokoli, abych je naštval. Třikrát jsme vyhráli v přespolním běhu, ale nikdy jsme neběželi. Začali jsme, pak si šli na hodinu pokouřit, potom se ke konci zase přidali. Potřetí nebo počtvrté už jim to došlo a rozestavili po celé trase hlídky. Jedenáct kilometrů nás nikdo neviděl. V roce 1959 se mé celkové hodnocení shrnulo do následujících čtyř slov: Uchoval si nízký standard. Celkem přesně to naznačovalo, že jsem tomu věnoval i jisté úsilí.

Tehdy jsem se hodně zajímal o muziku, aniž bych ji doopravdy znal. Anglie bývala často pod příkrovem mlhy, jenomže mlha se začínala usazovat i mezi lidmi. Člověk nedával najevo emoce. Člověk vlastně ani moc nemluvil. Mluvilo se oklikou, v kódech a eufemismech; některé věci se nevyslovovaly ani se nenaznačovaly. To byl pozůstatek viktoriánství, tak brilantně zachycený v černobílých filmech počátku šedesátých let: V sobotu večer, v neděli ráno, Ten sportovní život. A život byl opravdu černobílý; technicolor už stál za dveřmi, jenomže v roce 1959 je ještě neotevřel. Lidé se chtěli dotýkat druhých, oslovit jejich srdce. Proto jste měli hudbu. Když to nezvládáte říct, zazpívejte to. Poslechněte si písničky z té doby. Jsou romantické a mají docela komplikovaný obsah, snaží se říkat věci, které se nedají říct v próze, ba na papíře vůbec. Venku je hezky, je půl osmé večer, vítr zrovna utichl. P. S.: Miluju tě.

Doris byla jiná – byla muzikální stejně jako Gus. Ve třech, čtyřech, pěti letech, na konci války jsem poslouchal Ellu Fitzgeraldovou, Sarah Vaughanovou, Big Billa Broonzyho, Louise Armstronga. Oslovovalo mě to, poslouchal jsem to každý den, protože si to máma pouštěla. Uši se mi mohly vydat kterýmkoli směrem, ale máma – aniž si to uvědomila – je vycvičila tak, aby se obracely k té černé straně města. Nevěděl jsem, jestli jsou ti zpěváci bílí, černí nebo zelení. Ale za nějakou dobu, jak jsem si cvičil ucho a sluch, začal jsem slyšet rozdíly mezi „Ain’t That a Shame“ Pata Boona a „Ain’t That a Shame“ Fatse Domina. Ne, že by byl Pat Boone nějak špatný, vlastně to byl velmi dobrý zpěvák, jenomže je to tak plytké a umělé, a Fats je tak přirozený. Doris měla ráda i Gusovu muziku. Říkával jí, ať poslouchá Stéphana Grappelliho, Hot Club Djanga Reinhardta – ta parádně swingující kytara! – a Bixe Beiderbecka. Líbil se jí najazzlý swing. Později moc ráda poslouchala v klubu Ronnieho Scotta band Charlieho Wattse.

Dlouho jsme neměli gramofon, většinu hudby jsme měli z rádia, především z BBC. Matka uměla mistrně kroutit knoflíky a ladit stanice. Bylo pár skvělých britských hudebníků, několik tanečních orchestrů ze severu a všichni bývali hosty nejrůznějších pořadů. Někteří fakt špičkoví. Žádná šmíra. A když bylo někde něco dobrého, objevila to. Takže jsem vyrůstal v tomhle pátrání po muzice. Připomínala, kdo je dobrý a kdo ne, dokonce i mně. Byla velmi muzikální. Zaslechla nějaký hlas a prohlásila, že je to „ječák“, i když si všichni ostatní notovali, jaký je to báječný soprán. To bývalo v dobách před televizí. Vyrůstal jsem na opravdu dobré hudbě, patřila k tomu i trocha Mozarta a Bacha, což mi tehdy přišlo úplně nepochopitelné, ale nasával jsem to. V podstatě jsem byl jako hudební houba. A fascinovalo mě, když jsem někoho viděl hrát. Když hráli na ulici, táhlo mě to k nim, stejně tak ke klavíristovi v hospodě, ať to bylo kdekoli. Uši hltaly jeden tón za druhým. Bylo mi jedno, jestli to bylo falešně, zněly tam tóny, zněly tam rytmy a harmonie, a tohle všechno se mi hrnulo do uší. Bylo to úplně jako droga. Vlastně mnohem lepší droga než herák: ten jsem odkopl, hudbu odkopnout nedokážu. Jedna nota vedla ke druhé, přesto jste nikdy tak docela nevěděli, co přijde teď, a nechtěli jste to vědět. Bylo to jako jít po nádherném nataženém laně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.