Colin Rushton

Sabotér z Osvětimi

Brána

Colin Rushton

THE SABOTEUR OF AUSCHWITZ:  The Inspiring True Story of a British Soldier Held Prisoner in Auschwitz

This edition copyright © Colin Rushton, 2019

First published as Spectator in Hell by Pharaoh Press in 1998

Second edition published in 2001 by Summersdale Publishers Ltd

Third edition published in 2007 by Summersdale Publishers Ltd

Fourth revised edition published as Auschwitz in 2013 by Summersdale

Publishers Ltd

Published by arrangement with Summersdale Publishers Ltd. via Livia Stoia Literary Agency

All rights reserved

Translation © 2020 by Hana Antonínová

ISBN 978-80-242-6857-6

Poděkování

Děkuji The Wiener Library za poskytnutí fotografií číslo 1 a 2 a Správě národních archivů a záznamů (National Archives and Records Administration ) za snímek číslo 5 (referenční číslo 208-YE-193).

Poděkování zaslouží novinář a badatel Duncan Little za mnoho hodin, které strávil v Národním archivu pátráním po nezbytných doplňujících skutečnostech, jež dokreslily Arthurův příběh.

Děkujeme Národnímu archivu, že nám umožnil použít archivované dokumenty při ověřování některých skutečností. Na více než sto šedesáti kilometrech polic archivu je uloženo přes devět milionů dokumentů.

Přestože jsme se usilovně snažili vyhledat současné držitele autorských práv, omlouváme se za případné neúmyslné opomenutí či zanedbání a v každém dalším vydání této knihy s radostí uvedeme příslušné poděkování opomenutým společnostem či jednotlivcům.

Prolog

Vlak zastavil a posuvné dveře vagonu se s nárazem otevřely. Dvě desítky mužů sedících uvnitř zvedly paže ke slunci. Jeden po druhém vyskočili z vlaku. Přivítala je sprška příkazů od hrstky dozorců wehrmachtu, kteří očekávali jejich příjezd.

„Bewegung! Bewegung! Schnell!“

Muži se snažili seřadit. Po několikahodinovém pobytu ve tmě zvolna přivykali dennímu světlu a začali se rozhlížet kolem sebe. Obklopoval je venkovský klid. Vpravo se do daleka táhla pole nažloutlé hlíny a vlevo rostla malá romantická houština, dokonalý úkryt pro mileneckou dvojici.

Nikde žádné továrny ani staveniště. Na místě, kde stáli, nebylo ani vidu po nějakém průmyslovém objektu. V noci překročili německou hranici a měli za to, že jsou patrně v Polsku. Potichu se bavili o tom, kde se asi nacházejí, a shodli se na tom, že je nejspíš čeká práce na poli. Vzhledem k pobytu v zajateckém táboře to byla dobrá zpráva: budou mít dost čerstvého vzduchu a pravděpodobně i hojnost ovoce a zeleniny k jídlu.

Arthur si všiml, že podél vlaku ve vzdálenosti asi jeden metr od kolejí leží stovky hromádek oblečení. Byly tam kalhoty, košile, sukně a boty, některé očividně patřily malým dětem. Nijak o tom nepřemýšlel a vlastně ho to ani nezaujalo. Pocítil obrovskou úlevu, že se nenaplnily jeho největší obavy související s cílem jejich cesty.

Po krátkém pochodu dorazili do tábora, a jestli měl Arthur nějaké pochybnosti, rychle se rozplynuly. Za obvodovým plotem stálo deset dřevěných baráků. Válečné zajatce zavedli do toho nejbližšího a muže příjemně překvapilo, jak byl barák suchý a čistý. Při bližším pohledu si všimli, že po celé jeho délce vedou trubky ústředního topení, že z kohoutků teče teplá a studená voda a že na dřevěných patrových pryčnách jsou čisté matrace.

Během příštích dvou týdnů se muži usadili v táboře, o němž doufali, že se stane jejich obydlím až do konce války. Bylo jaro roku 1943 a nikdo nedokázal odhadnout, jak dlouho válka ještě potrvá.

O týden později Arthura probudily hlučné kroky dozorců, kteří dusali po chodbě a bušili na dveře pažbami pušek. V několika uplynulých dnech vzrostl počet britských vězňů ze dvou desítek téměř na dvě stovky, ale neměli takřka nic na práci a dostávali přiměřené dávky jídla.

Dozorci se usmívali a dobře se bavili, ale nebylo v tom žádné přátelství. Dělo se něco zlověstného a vězni už měli brzy zjistit, co to je.

„Der Feiertag endig! Jetzt beginnt die Arbeit!“

Od těch, kteří rozuměli alespoň trochu německy, se dozvěděli, že je pošlou do práce. Muži věděli, že tato chvíle dříve či později nastane. Pokrčili rameny a vyšli ven na seřadiště.

Jakmile se seřadili, vyvedli je z tábora. Muži kráčeli po prašné lesní cestě. Arthur se svými druhy šel v čele. Po chvíli narazili na skupinu vězeňkyň pracujících na okraji cesty. Byly to ukrajinské ženy a kopaly příkop pod bedlivým dohledem několika dozorců vybavených bičíky. V očích žen se zračil strach a jejich napětí bylo naprosto zřetelné. Před příjezdem do této oblasti byli muži drženi v Itálii na místě zvaném Fara Sabina a Arthurovi tam o vlásek unikla jedna příležitost k útěku. Teď uvažoval o tom, jak moc toho bude litovat.

O několik minut později dorazili k nějaké továrně. Na okraji cesty stál důstojník SS (Schutzstaffel ) a rukojetí biče surově tloukl asi patnáctiletou dívku. Dívka bezmocně klečela před svým trýznitelem, byla obrácená k přicházejícím válečným zajatcům a představovala zosobnění hrůzy. Měla oholené vlasy a pořezanou kůži na hlavě. Krvácela z čerstvých ran způsobených bičem a z čela jí stékaly pramínky krve až na bradu.

Od pasu nahoru byla nahá a podle vystupujících žeber a lícních kostí bylo vidět, že už se dlouho pořádně nenajedla. Důstojník na chvíli přestal, aby popadl dech, a dívka vzhlédla. S široce otevřenýma očima prosila sadistického netvora, aby se nad ní smiloval. Hlasitě se zasmál a zavolal na dva dozorce stojící opodál. Potom ji znovu začal nemilosrdně bičovat přes hlavu a ramena.

Někteří britští vojáci už se na to nevydrželi dívat. Jeden z nich poklepal Arthurovi na rameno a vykročil. „Kluci,“ řekl směrem ke svým druhům, „to už snad stačilo!“

Arthur a tři další zajatci ho následovali a odhodlaně vykročili směrem k esesmanovi. Arthur na něj zavolal, aby dívku nechal být. Důstojníka to překvapilo, protože na takové zpochybnění své autority nebyl zvyklý, ale jakmile se k němu vojáci přiblížili, přendal si bič do levé ruky a sáhl po pistoli. V tom okamžiku nějaký voják wehrmachtu zvedl pušku a namířil ji na muže. Jeho výkřik je zastavil.

„Halt! Sofort aufhören!“

Tlumočit nebylo nutné, kdyby udělali ještě jeden krok, důstojník by je zastřelil. Mezi oběma Němci nebyla žádná soudržnost. Voják jim jen dobře radil.

„Zurückgehen!“

Muži se zastavili a důstojník se na vojáka s puškou usmál. S pistolí v ruce vykročil k Angličanům.

Postavil se před Arthura, který na něj před chvílí křičel, a chladně se mu zahleděl do očí. Vypadal jako ideální árijský Adónis: vysoký, pohledný, světlé vlasy a ocelově modré oči. Arthur jeho pohled opětoval: cítil spíš zhnusení než strach. Důstojník s cynickým úsměvem pokývl a ustoupil.

„Ein anderer Zeit,“ pošeptal Arthurovi výhrůžně. „Někdy jindy.“

Arthur vůbec nepochyboval o tom, že se brzy znovu potkají. Někdo vyštěkl nový rozkaz a muži se zařadili zpátky do zástupu. Dali se na pochod, a když se ohlédli, viděli, že jejich zásah dívce nijak nepomohl. Důstojník ji teď bil ještě zuřivěji. Arthur zaťal pěsti a zkřivil tvář. Věděl, že dívčiným jediným proviněním bylo to, že je Židovka. Nezůstane dlouho naživu.

Arthur sebou škubl a probudil se. Chvěl se a čelo měl orosené potem. Jeho sen byl děsivý a důvěrně známý. Byl to jeden z mnoha snů, které se mu zdály bezmála čtyřicet let. Jeho žena Olwen už si dávno zvykla na jeho nenadálé noční výkřiky. Beze slova vstala a sešla po schodech do kuchyně. Po chvíli se vrátila s hrnkem čaje a několika aspiriny, jako vždy. Přiložila mu na čelo žínku namočenou do octa a zamumlala obvyklá uklidňující slova.

„Zase ta stará noční můra, miláčku?“

Arthur přikývl, ale bylo to mnohem víc než noční můra. Ve snu znovu prožil událost, z níž se nikdy psychicky nevzpamatoval. V roce 1943 padl do zajetí a prošel několika zajateckými tábory. Potom byl téměř dva roky internován nedaleko jednoho malého polského města. Po válce se pokoušel mluvit o svých zážitcích, ale bylo pro něj velmi obtížné popsat to, co zažil. Věděl, že by mu uvěřil jen málokdo. Tábor, kde Arthur pobýval, ležel nedaleko jednoho krásného městečka v Horním Slezsku – místní lidé je znali jako Osvětim. Němci mu dali jiné jméno, jež se stalo synonymem těch nejzrůdnějších a nejtemnějších hodin lidstva.

Říkali mu Auschwitz.

První část

Arthurův příběh

1

Arthur Dodd se narodil a vyrůstal v malém městě zvaném Northwich na řece Weaver v hrabství Cheshire. Matčin první manžel zahynul během 1. světové války ve francouzských zákopech. Krátce po skončení války se provdala za Arthurova otce, příslušníka cheshirského pluku. Arthur se narodil 7. prosince 1919.

Jeho otec byl odměřený a nepřístupný muž. Na přelomu století bojoval v búrské válce, v 1. světové válce měl hodnost seržanta a padl do zajetí. Jako rodič zastával výrazně vojenské a viktoriánské postoje a na Arthura a jeho mladší sestru měl jen málo času.

Arthur ukončil v patnácti letech školní docházku a začal se učit automechanikem ve společnosti Northwich Transport Company. Pod bedlivým a přátelským dozorem svého šéfa Harolda Isnerwooda se naučil řídit auta a rozumět spalovacím motorům. Za svou práci dostával plat deset šilinků (padesát pencí) týdně.

Společnost vlastnila tehdy oblíbený vůz Ford Popular, s nímž jezdili opraváři k porouchaným náklaďákům. Arthur se do něj na první pohled zamiloval. Právě tento automobil se naučil řídit a na začátku roku 1935 získal řidičský průkaz, když si předtím při vyplňování přihlášky ke zkoušce přidal jeden rok věku. O rok později si tento trik zopakoval a získal řidičský průkaz na těžké nákladní automobily.

Práce Arthura bavila. Harold si mladíka oblíbil a často spolu rybařili u některého z mnoha jezer v hrabství Cheshire. Podle tehdejších pravidel musel Arthur pracovat jako učedník po dobu sedmi let, ale když Harold v roce 1937 založil vlastní přepravní společnost, požádal Arthura, aby si učednická léta odpracoval u něj.

Bylo to sice lákavé, ale s týdenním platem deset šilinků by si nemohl dovolit žít mimo domov, a proto musel odmítnout. Jeho matka se stavěla proti tomu, stejně jako proti celému podnikání v dopravě. Řidič si tenkrát sám musel hledat zboží k přepravě a někdy pracoval až tři týdny mimo domov.

Bez Harolda se Arthur začal brzy nudit, takže sháněl jinou společnost, kde by mohl pracovat. V osmnácti letech se nechal zaměstnat jako řidič u váženého místního podnikatele Jimmyho Caffreye. Caffrey měl jen jedno vozidlo a většinu zakázek získával od městské rady v Middlewichi. Arthur mohl být doma před pátou hodinou odpoledne a kromě toho dostával královský plat pět liber týdně.

Jimmy Caffrey byl slušný člověk a často půjčoval svůj náklaďák, aby odvážel místní obyvatele do nemocnice Clatterbridge v oblasti Wirral. Za tuto práci navíc platil Arthurovi pět šilinků, polovinu toho, co v Northwich Transport Company dostával za celý týden. Caffreyův náklaďák byl pro mnoho lidí jediná možnost, jak se dostat do nemocnice a navštívit příbuzného, ale Caffrey nikdy neodmítal ani ty, kteří se nechali svézt, když měli volno z práce.

„Vezmi s sebou i mámu,“ říkával Arthurovi. „Projížďka jí udělá dobře.“

Přes Caffreyovu velkorysost a laskavost měla paní Doddová velké obavy o syna, když řídil, a nakonec ho přesvědčila, aby začal pracovat ve společnosti Weaver Navigation Company. Jeho dědeček se plavil na lodích Salt Union a jeho strýc Jack tam působil jako předák. Arthur chtěl matce udělat radost, vzdal se milovaného volantu a také skvělého platu. Ve firmě WNC dostával zpočátku jen jednu libru a pět pencí týdně, a když mu bylo jednadvacet, zvýšili mu plat na jednu libru a devadesát pencí.

Skoro celou výplatu odevzdával matce, stejně jako když pracoval pro Jima Caffreye, a jeho nižší příjem tedy pocítila i ona. Matku ale více zajímaly synovy dlouhodobé vyhlídky a v jeho novém zaměstnání viděla hlavně bezpečí a možnost povýšení.

První tři měsíce pracoval ve Weston Pointu v Runcornu, kde se dokončovala výstavba několika budov. Každý den jezdil dvacet kilometrů tam a zpátky na starém dámském jízdním kole, a když foukal protivítr, cesta mu trvala i půl druhé hodiny. Dospělí měli nárok na denní příspěvek na dopravu ve výši devět pencí, ale protože Arthur ještě nedosáhl jednadvaceti let, dostával jen šest pencí. Zpáteční autobusová jízdenka stála devět pencí, a proto na silnici mezi Runcornem a Northwichem neustále jezdili mladí muži na kole do práce a zpátky.

V roce 1938 se vývoj v Německu začal ubírat zlověstným směrem a šířily se zvěsti o nové válce. Hitler byl u moci už pět let a německé vojsko v březnu obsadilo Rakousko. Ned Bebbington, Arthurův kamarád z WNC, se rozhodl, že vstoupí do Teritoriální armády. Nabádal Arthura, aby udělal totéž, ale jeho matka s tím důrazně nesouhlasila. Hrozba války byla stále naléhavější a paní Doddová věděla, že příslušníci Teritoriální armády by byli nasazeni jako první. Chtěla mít svého jediného a milovaného syna co nejdéle doma. (Ned se čirou náhodou stal seržantem u cheshirského pluku a celou válku strávil jako vedoucí důstojnické jídelny v Severním Irsku.)

Koncem léta roku 1938 se Arthur procházel se dvěma dívkami po břehu řeky nedaleko Hartfordu. Byl s nimi i jeho dobrý přítel Alan Parks.

„Nastoupím k námořnictvu, Arthure,“ řekl Alan. „Nepůjdeš do toho se mnou?“

Alana pohltilo vlastenecké nadšení, jež zavládlo v celé zemi, ale Arthurovi ještě nebylo ani dvacet let, stále tedy potřeboval matčin souhlas a ani tentokrát jej nedostal. Později se ukázalo, že válka přinesla Parksovým jen smutek: Alan i jeho bratr George zahynuli. Alan přišel o život na palubě bitevního křižníku Repulse , potopeného japonskými letadly v Jihočínském moři, a George sloužil v Královském letectvu (Royal Air Force – RAF) a byl sestřelen.

V září téhož roku se mnozí lidé domnívali, že vlády Francie a Británie jsou příliš slabé a nedokážou vzdorovat rostoucím požadavkům a rozpínavosti nacistického Německa. Hitler získal významnou výhodu, když mohl bez odporu obsadit Sudety – pohraniční oblasti Československa s převažujícím německým osídlením.

Ještě v průběhu téhož měsíce vzala za své jakákoli možnost, že by se Arthur mohl aktivně účastnit války. Pomáhal právě tlačit člun po nájezdové rampě, když mu noha uvízla ve štěrbině mezi rampou a otáčejícím se kolem. Uplynulo několik okamžiků, než si toho všimli ostatní členové pracovní čety, ale v tu chvíli už měl Arthur prakticky odříznutou spodní část nohy – visela jen na nártových šlachách. Arthur měl přeseknutou Achillovu šlachu a rozdrcenou patu.

Nohu mu před amputací zachránil a znovu přišil doktor Booth z nemocnice v Northwichi, ale jakmile Arthur prošel dlouhým a bolestným procesem uzdravování, stroze mu řekli, že bude mít trvale pochroumanou nohu. Každý den trpěl při bolestném rehabilitačním cvičení, aby dokázal napnout Achillovu šlachu a došlápnout na patu. Bolest byla někdy nesnesitelná, ale během šesti týdnů se Arthur natolik zotavil, že se dokázal dobelhat  do práce a působil jako skladník ve firemním skladišti.

Navzdory snahám všech umírněných členů vlády byla v létě roku 1939 Británie vtažena do války. Německá armáda vpadla 1. září 1939 do Polska a rozpoutala vražednou a bezohlednou bleskovou válku. Nezbyl žádný prostor pro vyjednávání. Hitler byl připraven na evropskou válku a hodil Británii rukavici. Británie ji zvedla s nervózním rozechvěním.

Několik prvních válečných měsíců přineslo Arthurovi velké zklamání, ale v únoru 1940 všechno zastínil osobní smutek, protože mu zemřela matka. V zimě se v celé zemi rozšířila chřipka. Arthurova matka onemocněla a podlehla zánětu pohrudnice. Spojující prvek rodiny byl najednou pryč, ale paní Doddová odcházela z tohoto světa se spokojeným vědomím, že Arthur se nebude aktivně účastnit války.

Arthur pokračoval v léčbě s vydatnou pomocí dr. Bootha. Nikdy nepřipustil, že by jeho zranění mělo mít trvalé následky. Země potřebovala dobrovolníky a Arthur začal přemýšlet o tom, že by se zapojil. Lékař věděl, že Arthur rozhodně neprojde lékařskou prohlídkou, ale bylo mu také jasné, že je důležité udržet Arthura v pozitivním rozpoložení.

„Abych pravdu řekl, možná je na to ještě brzy, Arthure,“ řekl mu, „ale můžeš tam zajít a zeptat se. Naše země potřebuje ochotné mladé lidi.“

Arthura vyšetřil ortopedický specialista dr. Hay. Pozorně sledoval, jak se Arthur svléká do spodního prádla a nervózně přechází po místnosti. Doktor Hay napsal svůj posudek a předal jej náborovému důstojníkovi, veteránu z 1. světové války s hustým šedivým knírem a šarlatovou šerpou přes hruď. Důstojník se podíval na výsledky vyšetření a pomalu zavrtěl hlavou.

„Je mi líto, chlapče,“ řekl, „ale nemůžeme vás přijmout. „Zařadili vás do kategorie B2, a to nestačí.“

Arthur byl viditelně zklamaný a důstojník se pokusil ho uklidnit. „Poslyšte, mladíku, to hodnocení se může změnit. Vraťte se do práce a za rok nebo za dva to zkuste znovu.“

Arthur s pohledem upřeným do země tiše přikývl a obrátil se. Byl už skoro ve dveřích, když na něj důstojník zavolal.

„Počkejte ještě, máte řidičský průkaz?“

Očividně dělal, co mohl, aby Arthurovi vyšel vstříc. Arthur řekl, že má řidičské oprávnění pro těžká nákladní auta, a důstojník se rozzářil.

„Poslyšte, mladíku, pušku vám asi nedáme, ale mohl byste se hodit jako instruktor při výcviku řidičů.“

Důstojník mu řekl, že se brzy ozvou. Arthur byl radostí bez sebe. Dostane uniformu a udělá kus práce. Vzpomněl si na matku a usmál se. Bude v armádě a bude sedět za volantem! Matka by vyletěla z kůže!

„Nedělej si starosti, mami,“ řekl v duchu. „Budu daleko od míst, kde se bojuje.“

2

Armádní výcvikové středisko pro řidiče se nacházelo na ulici Foundry ve městečku Whittington Moor nedaleko Chesterfieldu. Bylo tam ubytováno asi 150 mužů. Výcvik měl na starosti desátník Saxby z pěšího pluku East Lancashire, technickým poradcem byl plukovník Cope a instruktorem pro výcvik se zbraní se stal četař Edwards. Kromě Arthura tam byli další tři instruktoři autoškoly – byli to řidiči londýnských autobusů ve výslužbě. Jednomu z nich říkali seržant Picket.

Jako výcviková vozidla sloužily třítunové náklaďáky Albion s kulisovým řazením. První den výcviku Arthurovi přikázali, aby se zařadil mezi ostatní nováčky. Spolu s šesti dalšími muži se nacpal do kabiny náklaďáku a poslouchal pokyny instruktorů. Výcvik byl nebezpečný. Většina mládenců nikdy předtím neřídila žádné motorové vozidlo, natož velký náklaďák. Bylo s podivem, že všichni přežili první den, a Arthur za to večer děkoval Bohu.

Jakmile přišla řada na Arthura, bylo vidět, že přesně ví, co má dělat. Seržant Picket se na něj dlouze a pátravě zadíval.

„Co všechno umíš řídit?“ zeptal se.

„Všechno,“ odpověděl Arthur. „Myslel jsem, že tady budu dělat instruktora, a ne že se budu učit řídit.“ Chyba byla rychle napravena a Arthur se později dozvěděl, že seržant Picket měl vlastně učit mladé důstojníky řídit služební vozy. Za tím účelem armáda poskytla starý vůz značky Humber Snipe, ale Picket se překvapenému Arthurovi svěřil, že neumí řídit nic jiného než autobus.

„Děláte si legraci,“ smál se Arthur.

„Bohužel ne,“ odvětil Picket. „Umím řídit londýnský autobus, ale nikdy jsem neřídil nic jiného. Ani bych nevěděl, kde začít.“

„Nejspíš za volantem,“ vtipkoval Arthur. Nikdy ho nenapadlo, že by někdy mohl řídit Snipe, a proto se rychle chopil příležitosti.

„Něco vám řeknu, co kdybych vás učil? Jestli umíte řídit autobus, rychle se naučíte řídit auto. Než tomu přijdete na kloub, budu důstojníky učit řídit Humbera.“

Stali se z nich nerozluční přátelé.

Výcvik probíhal každý den, a přestože Arthur byl od tělesných cvičení osvobozen, účastnil se jich, kdykoli to bylo možné. Dodržoval program cvičení, který mu doporučil dr. Booth. Účastníci výcviku nikdy neměli daleko k myšlenkám na válku a věděli, že zanedlouho budou své nově získané dovednosti využívat na frontách po celém světě. Arthura však žádné takové obavy netrápily. Počítal s tím, že celou válku prožije v oblasti Peak District.

Mezi muži chystajícími se do války sice panovalo značné napětí, ale často se společně zasmáli. Účastník výcviku jménem Wilson při jednom nástupu kýchl a z úst mu vypadla zubní protéza na škvárou vysypanou zem. Plukovník Saxby měl od rána mizernou náladu, ale ani on se neubránil smíchu.

„Vím, že se všichni nemůžete dočkat, až se vrhnete na Němce,“ obrátil se ke všem mužům, „ale vypadá to, že tady Wilson by se do nich nejradši rovnou zakousl!“

Všichni se popadali za břicho, když Wilson s bezzubým úsměvem skočil po své protéze.

Ve Whittingtonu měli dostatek různé zábavy a všichni se těšili na pravidelné návštěvy jednoho veterána z místního klubu Britských legionářů, který mistrovsky hrál dámu. Utkal se s kýmkoli a porazil každého, kdo zkusil svoje štěstí – ale nejprve musel věnovat nějaký obnos do klubové pokladny.

Přibližně za měsíc odvezli Picketa do nemocnice, protože trpěl úpornou bolestí břicha, a po několika dnech zemřel na zánět pobřišnice. Oba muži se za tu krátkou dobu spřátelili a Picketova smrt Arthura hluboce zasáhla. V celé Evropě se ale děly strašlivé věci a on se musel přes kamarádovu smrt přenést.

Na začátku války panoval v Anglii kritický nedostatek řidičů. Jen šest mužů převelených do Whittingtonu umělo řídit auto a ještě méně jich vůbec kdy řídilo náklaďák. Arthurovy dovednosti byly tedy nesmírně žádané. Doneslo se mu, že armáda hledá dobrovolníky, kteří by ve Francii řídili náklaďáky a pomáhali britským expedičním jednotkám, které se snažily udržet základny na evropské pevnině. Válka se nevyvíjela dobře a obrněné divize wehrmachtu zatlačovaly armádu směrem k Lamanšskému průlivu.

V dubnu 1940 Německo obsadilo Norsko a Dánsko a o měsíc později rezignoval britský premiér Neville Chamberlain. Jeho vláda po určitou dobu usilovala o odvrácení války, a když úsilí selhalo, nezbylo mu nic jiného než odstoupit. Vznikla koaliční vláda a premiérem se stal Winston Churchill, ale situace ve Francii se nijak nezlepšila. Německo vpadlo do Belgie a koncem května už byli mnozí přesvědčeni, že německá armáda brzy napadne jižní pobřeží Anglie a že se tomu nelze vyhnout. Byly to temné dny.

V té době bylo hlavním úkolem ministerstva války zachránit co nejvíce vojáků Britského expedičního sboru. Obrovská flotila malých námořních plavidel plula tam a zpátky přes průliv ve zdánlivě nekonečném proudu a všechny lodi přivážely domů tolik mužů, kolik jich jen mohly pobrat. Situace na francouzském pobřeží byla zoufalá. Pokud se armáda měla postarat o spořádaný ústup, potřebovala řidiče, a Arthur se přihlásil jako dobrovolník. V době takové krize byla jeho zdravotní nezpůsobilost téměř bezvýznamná.

Jednou pozdě večer ho odvezli na jih a ubytovali ve velkém textilním skladišti, kde zůstal dvě noci. Neměl sebemenší tušení, kde je. Přijížděli další muži z různých armádních jednotek z celé země, a přestože se všichni tvářili navenek klidně, v jejich nitru panovaly obavy. Z kontinentu nepřicházely takřka žádné zprávy, jen fámy a nepodložené zvěsti. Druhou noc zavládlo takové napětí, že jednomu chlapíkovi ujely nervy a začal střílet z pušky. Tři muži byli zraněni a jeden z nich zemřel. Vyšinutého muže nakonec přemohli a odvedli, ale událost nijak nepřispěla k uklidnění rozjitřených nervů, zejména když se rozneslo, že se za několik hodin vydají na cestu.

Jeli vlakem k pobřeží a trýznivá cesta trvala déle než dva dny. Jejich vlak posouvali z jedné odstavné koleje na druhou, když se k nim přidávali další dobrovolníci nebo když musely projet vlaky s vyšší prioritou. Pozdě odpoledne dalšího dne dorazil vlak k dokům, o nichž Arthur předpokládal – ale nikdy se to s jistotou nedozvěděl –, že leží v Southamptonu. Nastoupil na trajekt a zjistil, že spolu s ním jsou tam muži z mnoha různých pluků: byli tam královští dělostřelci, královští ženisté a muži od pěchoty. Arthur si s mnohými povídal, ale později už žádného z nich nepotkal.

Přibližně 5. června 1940 se vylodili na opuštěné pláži u St. Valery-en-Caux, necelých třicet kilometrů západně od Dieppe. Zpovzdálí bylo zřetelně slyšet výstřely z děl. Muži se přebrodili na břeh, ale nebyl s nimi žádný důstojník a oni nevěděli, co mají dělat a u koho se mají hlásit. Konečně k nim přistoupil nějaký četař, který držel psací podložku a snažil se vyvolat alespoň zdání pořádku.

„Umí někdo z vás jezdit na motorce?“ zeptal se, viditelně ve špatné náladě. Arthur mu dal kladnou odpověď a zdálo se mu, že je to po několika dnech první dobrá zpráva, jakou ten člověk slyšel. Arthurovi ještě ani neoschly nohy, a už byl zařazen jako kurýr.

Zmíněný motocykl byl model Ariel o objemu 350 kubických centimetrů s uvolněným předním reflektorem, který držel z posledních sil. Četař předal Arthurovi depeši a nařídil mu, že má jet podél pobřeží. Jakmile Arthur nastartoval, zjistil, že motorka má v nádrži nekvalitní palivo, nádrž je znečištěná a karburátor se neustále ucpává. Občas jel, ale stejně často motorku tlačil.

Sdělování zpráv o poloze 51. pěší divize probíhalo jednoduše: podél pobřeží jezdili kurýři. Arthur jel na motorce (nebo ji tlačil) podél pobřeží tak dlouho, dokud nepotkal jiného kurýra jedoucího opačným směrem. Vyměnili si depeše a jeli zpátky. Stejný systém fungoval na tříkilometrovém pásu francouzského území, který dosud drželi Britové. Cestou kolem pobřeží Arthur míjel utrápené pozůstatky 51. pěší divize – nezbyl z ní víc než neupravený, vyčerpaný a zoufalý stín síly, s níž se divize vylodila. Na vojáky útočila luftwaffe a ostřelovala je Rommelova 7. obrněná divize. Otřesení muži se zvolna blížili k pobřeží, kde hledali pomoc.

Arthura zastavil jeden z důstojníků dychtících po informacích, ale Arthur mu neměl co říci a nepřivážel mu ani žádné rozkazy. Důstojník Arthurovi sdělil, že po vylodění na francouzském pobřeží jeho jednotky po několik týdnů kladly houževnatý odpor a usilovně se bránily, ale jejich dny byly nyní sečteny. Arthur pokračoval v cestě a napadlo ho, že je dobře, že lidé doma nevidí to, to spatřil on. Kdyby to viděli, nespalo by se jim dobře.

Dny míjely a dělostřelba se přibližovala. Zdálo se, že nebude trvat dlouho a Rommel zažene britskou armádu do moře. Vypadalo to, že nerovný souboj mezi vyčerpanou 51. pěší divizí a francouzskou 7. armádou na jedné straně a mimořádně dobře vyzbrojenou německou 7. obrněnou divizí, 2. motorizovanou divizí a 5. a 31. pěchotní divizí na straně druhé se chýlí k nevyhnutelnému konci. Britské vojáky tísnila předtucha nevyhnutelné porážky a jejich ústup komplikovaly smrtící nálety střemhlavých bombardérů Junkers Ju-87 zvaných Stuka, které je zasypávaly protipěchotními bombami. V písčitých dunách pláží kolem St. Valery umírali vojáci zasažení střepinami německých šrapnelů.

Jakmile utichl zvuk bombardérů, nahradily je zmučené výkřiky vážně raněných nebo umírajících mužů. Arthur už přestal počítat, kolikrát seskočil z motorky a vrhl se do zákopu, když se na něj řítila další Stuka. A když se zdálo, že už to nemůže být horší, na vrcholcích útesů se objevila německá pěchota a spustila dělostřeleckou palbu. Jakmile bylo všechno ztraceno, dorazily malé čluny a další plavidla a muži dostali rozkaz plavat o život. Bylo to 12. června a od evakuace spojeneckých vojsk z pláží kolem Dunkerque uplynul už více než týden.

Mnozí muži pochopitelně plavali k nejbližšímu člunu, ale Arthur byl zdatný plavec a vydal se k záchrannému vlečnému člunu vzdálenému asi 500 metrů od pláže. Domníval se, že dále od břehu bude menší panika a nižší pravděpodobnost zásahu nepřátelskou střelou. Na hladině však byla silná vrstva oleje a nafty, a když se Arthur dostal ke člunu, zjistil, že mastná vrstva pokrývá také pneumatiky pověšené na okrajích plavidla. Nedokázal vylézt z vody, protože mu klouzaly ruce a neustále padal. Pokoušel se znovu a znovu, ale nepodařilo se mu vytáhnout se na palubu. Na pokraji smrti vyčerpáním si vzpomněl na matku a připravil se na cestu na onen svět.

„Už to nebude trvat dlouho, mami, jenom chvilku,“ blesklo mu hlavou.

Sklouzl pod hladinu a v duchu viděl celý svůj život, nespočet obrazů: rodiče, sestru, vikáře z kostela Nejsvětější trojice, Harolda Isherwooda, Jimmyho Caffreye, spolužáky, členy chrámového sboru, chlapíka z obchodu s rybářskými potřebami. Život jej opouštěl a on cítil, jak stoupá nad hladinu, nepochybně naposledy.

A potom… nový pocit. Najednou ho někdo zatahal za vlasy a vytáhl z vody. Arthur otevřel oči zalepené olejem a měl dojem, že vidí malého, podsaditého muže s vlněným kloboukem na hlavě. Připadalo mu to směšné, ale ten podivný člověk byl odhodlaný neuvolnit své sevření a nepustit Arthurovu hlavu z rukou. Nedokázal ho ale vytáhnout do člunu, takže Arthur spočíval napůl ve vodě a necítil žádnou bolest. Volně visel, ani zachráněný, ani utopený. Potom se objevila další tvář a něčí silná ruka ho popadla v podpaží. Vytáhli ho přes zábradlí na palubu. Okamžitě začal zvracet a nevěřícně sledoval, jak mu po nohou stékají černé zvratky. Potom omdlel.

3

Arthur přistál v Ramsgate a rychle se zotavil. Spolykal sice značné množství vody s naftou, ale raněn nebyl. Zpočátku půl druhého dne zvracel, ale jakmile se vyspal, všechny potíže zmizely.

Podstoupil lékařské vyšetření a potom ho spolu s chlapíkem jménem Perkins poslali na pobřeží východní Anglie, do vesnice Overstrand nedaleko městečka Cromer. Oba muži se tam připojili k jednotce dobrovolníků, cvičili s násadami od košťat a obsluhovali lehké kulomety Lewis bez munice. Kulomety Lewis byly součástí výzbroje britské armády až do roku 1935, kdy je nahradily všestrannější kulomety Bren. Přebytečné kulomety byly přiděleny dobrovolníkům. Funkční kulomet dokázal vystřelit 550 nábojů ráže 7,7 mm za minutu, ale v současném stavu sloužil jen jako dekorace. Německé průzkumné letouny měly získat dojem, že Británie je připravena a očekává nepřátelskou invazi se zbraní v ruce, ale k pravdě to mělo velmi daleko.

Po dramatických evakuacích se postavení Británie ve válce nijak nezlepšilo. Na konci června byli Němci v Paříži a Francouzi kapitulovali. Diplomatické vztahy s Británií byly zpřetrhány. Ve skutečnosti se Francie dosud nevzpamatovala ze strašlivých ztrát, jež utrpěla za 1. světové války, kdy na francouzském území padly více než tři miliony Francouzů. Francie nebyla psychicky, hospodářsky ani vojensky připravena na další válku, a Hitler to věděl. Přestože Churchill a jeho ministři nepřestali naléhat na americkou vládu a žádali finanční pomoc i materiální dodávky, Británie musela bránit své břehy sama.

Arthur a Perkins byli v Overstrandu jen pár dní, když jim nad hlavami přeletěl první průzkumný Heinkel. Německý letoun letěl podél pobřeží těsně nad vrcholky útesů a byl tak blízko, že Arthur viděl široký úsměv na pilotově tváři. Nebyl si jistý, zda ho rozlítila Němcova arogance nebo to, že na něj nemohl vystřelit. Heinkel jim kroužil nad hlavami a Arthur a Perkins se vrhli k zemi – vzpomínky na St. Valery byly ještě příliš čerstvé. Pilot jim místo střelby blahosklonně pokynul a letoun po chvíli zmizel za obzorem.

Arthur strávil na východě Anglie jen několik týdnů a potom byl převelen do Perthu, kde se stal členem obslužných oddílů britské armády a náhodou byl přidělen k 51. pěší divizi. Jako řidič a mechanik se staral o nákladní auta zabraná pro vojenské účely – byly to vozy značky Albion, Morris Commercial a Ford. Divize byla nejprve přesunuta do městečka Grandtown-on-Spey nedaleko námořní základny v Lossiemouthu a potom do Kinbrace asi osmdesát kilometrů jihozápadně od John O’Groats. Tam přebrali zásilku třiceti zbrusu nových třítunových náklaďáků Bedford.

Vzhledem k tomu, že mnoho vojáků 51. pěší divize ve Francii zahynulo nebo padlo do zajetí, divizi doplnili noví odvedenci. Většinou to byli mládenci z Glasgowa. Arthur jim zpočátku vůbec nerozuměl a stal se terčem jejich žertů, jejichž smysl mu unikal. Později začal jejich dialektu rozumět a zjistil, že jsou spolehliví a oddaní kamarádi.

Sdílel stan se třemi mládenci z Glasgowa, dva z nich byli bratři. Charlie a Andy pocházeli z nechvalně známé glasgowské čtvrti Gorbals, nosili u sebe řetězy od jízdního kola a na klopách měli přišité žiletky. Arthur měl holicí strojek Rolls, dárek od sestry, který ale po koupeli v moři celý zrezivěl.

„Kurva, kámo,“ zvolal Charlie. „Se s tím nemusíš drbat! Pošli to zpátky do fabriky a napiš, co se ti s tím stalo.“

Arthur poslechl a zanedlouho mu poslali nový model, který mu všichni záviděli. Jednoho dne holicí strojek zmizel – zrovna když měl Andy volno na celý víkend. Druhého dne měl Charlie jednodenní volno a vrátil se sice bez Andyho, ale s holicím strojkem. Charlie bratra přistihl, když se pokusil holicí strojek prodat v hospodě, a zbil ho. Přestože odplata byla zbytečně tvrdá, Charlie dal najevo, že pozná rozdíl mezi správným a špatným jednáním.

V srpnu téhož roku celý národ se zatajeným dechem sledoval bitvu o Británii, která se odehrávala na obloze nad hrabstvím Kent. Noviny přinášely zprávy o počtu sestřelených letadel a Arthur vycítil, že i když jsou čísla možná zveličená, je nepochybné, že RAF čelí útokům luftwaffe úspěšně. Noviny psaly, že jen 15. srpna ztratili Němci téměř dvě stovky letounů Stuka. Arthur přemýšlel, kolik z těch pilotů podnikalo nálety na britské oddíly na francouzském pobřeží, a byl rád, že se vzájemné skóre trochu srovnalo. Útok Göringovy luftwaffe byl odražen, vpád německých vojsk byl alespoň dočasně odvrácen a Churchill i noviny z toho „vyždímali“, co se dalo. Nikdo ale nepochyboval o tom, že válka není ani zdaleka u konce.

Britské jednotky v severní Africe vytlačily Italy z Libye a po porážce ve Francii to byl první velký a povzbudivý úspěch britských pozemních sil. Na jaře roku 1941 se pozornost upřela k událostem v Atlantiku a k operacím německé bitevní lodi Bismarck . V té době byl potopen bitevní křižník Hood a následovala námořní bitva, v níž šel ke dnu nakonec i Bismarck .

V téže době byli do Afriky povoláni dobrovolníci a Arthur se chtěl také zapojit. Napoprvé neuspěl, ale protože potřeba dalších dobrovolníků byla stále naléhavější, stejný vojenský lékař, který ještě před třemi týdny Arthura odmítl, mu dovolil odjet do Afriky pod jednou podmínkou – že se nebude účastnit bojů. V Glasgowě nastoupil Arthur na palubu lodi Duchess of Atholl a měl vyplout z doku krále Jiřího V. Potom však přišel rozkaz vystoupit z lodi Duchess a nastoupit na loď Stratheden spolu se zraněnými kanadskými vojáky, kteří už byli seřazení na nábřeží. Na mládence z Cheshiru se v tu chvíli usmála paní Štěstěna a vnukla mu přesvědčení, že se o něj postará. Loď Duchess of Atholl se zbývajícími raněnými kanadskými vojáky totiž během plavby přes Atlantik zasáhlo torpédo z německé ponorky a potopila se.

Loď Stratheden zamířila bez doprovodu do Halifaxu v Novém Skotsku, aby odvezla zraněné Kanaďany. Ne všichni plavbu přežili. Zemřelí byli pohřbeni do moře, Arthur se účastnil většiny pohřebních obřadů a zádušní mši vždy sloužil kapitán French. Jakmile přišla zpráva, že se v blízkosti objevila ponorka, hvizd lodních sirén přivolal muže na jejich stanoviště a loď začala preventivně kličkovat.

Britští vojáci se vydali na pochodové cvičení kolem Halifaxu, protože potřebovali pohyb, ale nedostalo se jim přívětivého přijetí. Kanadské jednotky zaznamenaly ve válce značné ztráty a někteří Kanaďané britským vojákům nevybíravě nadávali a házeli po nich kamení. Britové se cítili trapně a zlobili se. Byli rádi, když se dostali zpátky na loď. Z Halifaxu se plavili do Kapského města v Jižní Africe, a jakmile loď doplnila palivo, zamířila do egyptského Port Saidu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sabotér z Osvětimi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.