Věnováno istanbulským ženám a také samotnému městu Istanbul, které je a odjakživa bylo městem v ženském rodě.

10 MINUTES 38 SECONDS IN THIS STRANGE WORLD

Copyright © 2019 by Elif Shafak

Translation © Věra Klásková, 2020

ISBN 978-80-207-1982-9

V loučení s tímhle divným světem mě už zase o kousek předešel. Význam to nemá pražádný. Pro lidi, jako jsme my, tedy pro ty, kdo věří ve fyziku, má oddělování minulosti, přítomnosti a budoucnosti stejný význam jako nesporně zakořeněná iluze.

Albert Einstein

o smrti svého nejbližšího přítele Michela Bessa

Konec

Jmenovala se Leila.

Tequila Leila. Tak ji znali přátelé a zákazníci. Tequila Leila jí říkali doma i v práci, což byl dům s fasádou barvy palisandru, stojící ve slepé uličce dlážděné kočičími hlavami, která se nacházela u přístavní hráze, vklíněná mezi kostel a synagogu, mezi krámky s lampami a bistra s kebabem – v ulici, která hostila nejstarší licencované bordely v Istanbulu.

A přece: kdyby slyšela, jak to takhle líčíte, asi by se urazila a rozpustile by po vás mrskla botou, jedním ze svých střevíčků na jehlovém podpatku.

„Já se tak jmenuju , zlato – ne že jsem se jmenovala… Jmenuju se Tequila Leila.“

Ani za tisíc let by nesouhlasila s tím, že by se o ní mělo mluvit v minulém čase. Při samotném pomyšlení na něco takového by se cítila maličká a poražená, což by bylo to poslední, co si na tomhle světě přála. Kdepak, trvala by na přítomném čase, třebaže si teď začínala sklíčeně uvědomovat, že jí právě přestalo bít srdce a zničehonic ustal dech, a ať už se na stávající situaci dívala z jakéhokoli úhlu, nedalo se popřít, že je mrtvá.

Nikdo z jejích přátel o tom ještě nevěděl. Takhle časně ráno ještě tvrdě spí a každý z nich se snaží najít cestu z vlastního labyrintu snů. Leila zatoužila být taky doma, zachumlaná do tepla přikrývek, v nohách kocoura schouleného do klubíčka, který ospale, spokojeně přede. Její kocour byl hluchý jak poleno a až na sněhově bílý flíček na jedné tlapce celý černý. Leila mu dala jméno Pan Chaplin po Charliem Chaplinovi, protože si žil ve svém vlastním mlčenlivém světě, jako svého času hrdinové němého filmu.

Tequila Leila by dala cokoli, aby teď mohla být ve svém bytě. Místo toho trčela tady, kdesi na předměstí Istanbulu naproti tmavému, vlhkému fotbalovému hřišti, v objemné kovové popelnici s rezavými držadly, ze které odprýskávala barva. Popelnice byla opatřená kolečky; na výšku měřila aspoň metr dvacet a na šířku zhruba polovic. Leila sama měla skoro metr sedmdesát a bylo nutno připočíst ještě dvacet čísel na fialové jehly s volnou patou, které měla dosud na nohou.

Ráda by se toho ještě hodně dozvěděla. V mysli si stále znovu přehrávala poslední chvíle svého života a kladla si otázku, kde se to zvrtlo – tohle mentální cvičení bylo ovšem zcela marné, protože čas se nedá rozmotat jako klubko příze. Ačkoli její buňky ještě překypovaly aktivitou, pokožka už jí začínala hrát do šedobíla. Leila si nemohla pomoct: všímala si, že uvnitř jejích orgánů a končetin se toho docela dost děje. Lidi stále předpokládají, že mrtvola není naživu o nic víc než padlý kmen nebo dutý pařez, že prostě zcela postrádá vědomí. Jenomže kdyby Leila měla alespoň náznak šance, naopak by potvrdila, že mrtvola životem přímo překypuje.

Nemohla uvěřit, že její smrtelná existence je odpískaná a totálně u konce. Vždyť ještě včera procházela čtvrtí Pera a její stín klouzal ulicemi pojmenovanými po vojenských vůdcích a národních hrdinech, ulicemi pojmenovanými po mužích! Vždyť se ještě tenhle týden její smích rozléhal pod nízkými stropy taveren v Galatě a Kurtuluši a v malých, přecpaných brlozích v Tophane, v místech, která se nikdy neobjevila v průvodcích ani na turistických mapách. Istanbul, který znala Leila, nebyl tím Istanbulem, který by ministerstvo turismu rádo nastrčilo před oči cizincům.

Včera v noci nechala svoje otisky prstů na sklenici whisky a závan svého parfému – Paloma Picasso, narozeninový dárek od přátel – na hedvábném šálu, který odhodila na postel cizího muže v apartmá v nejvyšším patře luxusního hotelu. Vysoko na obloze byl vidět srpek včerejšího měsíce, jasný a nedosažitelný jako pozůstatek šťastné vzpomínky. Leila byla dosud součástí tohoto světa a dosud z ní nevyprchal život, takže jak by mohla být po smrti? Jak je možné, že by najednou neexistovala, jako kdyby byla pouhý sen, blednoucí při prvním záblesku denního světla? Ještě před několika hodinami si zpívala, kouřila, nadávala, přemýšlela… no, přemýšlela dokonce i nyní. Bylo pozoruhodné, že jí mysl pracovala na plné obrátky, i když kdo ví, jak dlouho jí tohle vydrží. Leila se zatoužila vrátit a povědět všem, že mrtvý nezemře okamžitě, že vlastně může dál o lecčem hloubat, mimo jiné i o vlastním skonu. Odhadovala, že kdyby se lidi tohle dozvěděli, vyděsilo by je to – ona by byla zaživa určitě strachy bez sebe. Cítila však, že je důležité, aby to věděli.

Leile se zdálo, že lidské bytosti projevují stran milníků vlastní existence nesmírnou netrpělivost. Mimo jiné předpokládají, že v momentu, kdy člověk řekne „Ano!“, se z něj stane manželka nebo manžel. A přitom je pravda, že než se naučí žít v manželství, trvá to řadu let. Podobně platí, že společnost očekává, že jakmile má člověk dítě, naskočí u něj mateřské nebo otcovské instinkty. Ve skutečnosti trvá dost dlouho, než zjistí, jak být rodičem, případně – když už jsme u toho – prarodičem. Totéž platí o odchodu do penze a o stáří. Jak byste mohli přeřadit na jinou rychlost v okamžiku, kdy vypochodujete z kanceláře, kde jste strávili půlku života a promarnili většinu svých snů? Tak jednoduché to není. Leila znala učitele na odpočinku, kteří vstávali v sedm, osprchovali se a slušně se oblékli jen proto, aby se zhroutili ke stolu, na němž stála snídaně, a teprve pak se rozpomněli, že už nemají práci. Teprve si zvykali.

Možná že se smrtí se to má podobně. Lidé se domnívají, že se změníte v mrtvolu v tom okamžiku, kdy vydechnete naposledy. Jenomže ono to není tak jednoznačné. Stejně jako existuje bezpočet odstínů mezi havraní černí a alabastrovou bělobou, má řadu stadií i tahle záležitost, která se nazývá věčným odpočinkem. Leila dospěla k závěru, že existuje-li hranice mezi říší života pozemského a života posmrtného, musí být propustná jako pískovec.

Čekala, až vyjde slunce. Někdo ji určitě najde a vytáhne z téhle špinavé popelnice. Nedělala si iluze, že by úřady musely dlouze zjišťovat, koho mají před sebou. Stačilo, aby si příslušný úředník vyhledal její složku. Za ta léta už ji šacovali, fotografovali, brali jí otisky prstů a uvalovali na ni vazbu tak často, že už se ani neobtěžovala o tom mluvit. Ty policejní stanice ze zastrčených uliček měly svůj charakteristický pach: popelníky přetékající vajgly od včerejška, kávová sedlina v otřískaných hrnkách, kyselý dech, vlhké hadry a čpavý smrad moči, který nedokázala nikdy překrýt žádná dezinfekce. O stísněné místnosti se dělili policisté s provinilci. Leilu vždycky fascinovalo, že poldové a kriminálníci trousí šupinky odumřelé kůže na tutéž podlahu, kde je bez zaujatosti a bez nadržování hltají titíž roztoči žijící v prachu. Protiklady, které jsou pro lidské oči neviditelné, se mísily způsoby nanejvýš nečekanými.

Předpokládala, že jakmile ji úřady identifikují, zpraví o tom její rodinu. Její rodiče žili v historickém městě Van – půl druhého tisíce kilometru odsud. Ale vzhledem k tomu, že ji už dávno zavrhli, neočekávala, že by si sem přijeli vyzvednout její mrtvolu.

Uvrhla jsi na nás hanbu. Všichni nás za našimi zády pomlouvají.

Takže policie bude nucena zajet za jejími přáteli. Je jich pět: Sinan Sabotáž, Nostalgie Nalan, Džamíla, Zajnab122 a Hollywood Humeyra.

Tequila Leila nepochybovala, že její přátelé přichvátají co nejrychleji. Už je skoro viděla, jak se za ní ženou spěšnými, a přece váhavými kroky, oči vytřeštěné šokem a smutkem, jenž se teprve rodí, syrovým žalem, který zatím nevstřebali – ještě ne. Bylo jí hrozně, když si představila, že kvůli ní budou muset podstoupit muka tak bolestná. Ale na druhou stranu se jí ulevilo při pomyšlení, že jí uspořádají fantastický pohřeb. Kafr a kadidlo. Hudba a květiny – především růže. Planoucí rudé, ostře žluté, vínově červené… Klasické, nadčasové, nezničitelné. Tulipány jsou příliš majestátní, narcisy příliš křehké a z lilií se jí chtělo vždycky kýchat, zato růže nemají chybu – jsou směsicí smyslného půvabu a ostrých trnů.

Pomaloučku svítalo. Nad obzor od východu k západu vylézaly proužky barev: broskvové bellini, oranžové martini, jahodová margarita, mražené negroni. Během několika vteřin se v Leilině blízkosti rozlehlo nesynchronizované volání k modlitbě z okolních mešit. Kdesi v dálce si vší silou zívl Bospor, který se probouzel z tyrkysového spánku. Rybářský člun mířil zpátky do přístavu a jeho motor vykašlával kouř. K nábřeží se malátně valila těžká vlna. Tuto oblast kdysi krášlily olivové háje a fíkové sady, které do jednoho padly za oběť buldozerům, aby udělaly prostor dalším budovám a parkovištím. Kdesi v polotmě štěkal pes, spíš z pocitu povinnosti než vzrušeně. Poblíž zacvrlikal směle a nahlas nějaký pták a jiný mu zatrylkováním odpověděl, třebaže ne tak zvesela. Rozbřesk a jeho sbor. Leila už slyšela, jak po rozbité silnici harcuje dodávka, která zapadá do jednoho výmolu po druhém. Zanedlouho budou z hukotu časně ranního provozu uši zaléhat. Život na plné obrátky.

V dobách, kdy byla Tequila Leila ještě naživu, ji vždycky poněkud udivovali, či dokonce vyváděli z míry lidé, kteří nacházeli uspokojení v tom, že posedle hloubali o konci světa. Jak je možné, že zdánlivě zdravou mysl můžou tak sžírat všechny ty bláznivé scénáře, kde hrají hlavní roli asteroidy, ohnivé koule a komety, které zpustoší planetu? Pokud šlo o ni, apokalypsa nebyla to nejhorší, co by se mohlo přihodit. Možnost, že civilizace bude v jediném okamžiku hromadně zničena, ji neděsila ani z poloviny tak moc jako to, když si prostě uvědomila, že náš individuální skon nemá na řád věcí vůbec žádný vliv a že život půjde dál úplně stejně, ať už s námi, nebo bez nás. Právě tohle je děsivé, říkala si vždycky.

Vánek změnil směr, takže nyní foukal přes fotbalové hřiště. Vzápětí je uviděla. Čtyři puberťáky. Mrchožrouty, kteří se časně zrána vydávají prohrabávat odpadky. Dva z nich tlačili káru napěchovanou plastovými láhvemi a zmačkanými plechovkami. V patách jim škobrtal další, kluk se shrbenými rameny, pod nímž podklesávala kolena, a nesl umouněný pytel s čímsi hodně těžkým. Před nimi se frajersky nesl čtvrtý – zjevně jejich vůdce – a nadýmal kostnatý hrudník jako mladý kohoutek při zápase. Postupovali směrem k Leile a přitom spolu žertovali.

Jděte ještě dál!

Zastavili se u kontejneru naproti přes ulici a začali se jím prohrabávat. Lahvičky od šamponu, kartony od džusu, kelímky od jogurtu, krabičky od vajec… Každý poklad zachránili a položili k ostatním na kárku. Měli obratné, zkušené pohyby. Jeden z kluků nalezl starý kožený klobouk. Se smíchem si ho nasadil a vykročil přehnaně povýšeným krokem, ruce vražené do kapes – napodoboval nějakého gangstera, jehož musel vidět ve filmu. Vůdce mu klobouk bez meškání odebral a narazil si ho na hlavu sám. Nikdo nic nenamítal. Poněvadž odpadky pečlivě probrali, mohli odejít. K Leilinu zděšení se patrně chystali vyrazit opačným směrem.

Haló, já jsem tady!

Vůdce jako by zaslechl Leilino žadonění. Pomaloučku zdvihl bradu a zamžoural do vycházejícího slunce. V proměnlivém světle obhlížel obzor a pohledem těkal sem a tam, až ji nakonec zahlédl. Obočí mu vystřelilo vzhůru a rty se maličko zachvěly.

Neutíkej, prosím tě…

Neutekl. Místo toho řekl ostatním cosi neslyšného, takže se teď na ni s týmž ohromeným výrazem zadívali i oni. Uvědomila si, jak jsou mladí. Tihle kluci, co si hráli na chlapy, byli ještě děti, sotva jinoši.

Vůdce udělal pidikrůček. Pak další. Mířil jejím směrem jako myš, která se blíží k padančeti, plná obav a neklidu, ale přitom cupitá odhodlaně a rychle. Když se dostal blíž a uviděl, v jakém stavu Leila je, obličej mu potemněl.

Neboj se.

Už byl vedle ní tak blízko, že rozeznávala žlutě flekaté bělmo jeho očí podlitých krví. Odhadovala, že fetuje lepidlo, tenhle kluk sotva patnáctiletý, před kterým se Istanbul tvářil vstřícně a pohostinně, a když to chudák nejmíň čekal, odhodil ho jako odrbanou hadrovou panenku.

Zavolej policii, synku. Zavolej policii, aby mohla informovat moje přátele.

Mrkl nalevo a napravo, aby se ujistil, že se nikdo nedívá, že nablízku nejsou žádné bezpečnostní kamery. Pak se naklonil a sáhl po Leilině náhrdelníku – byl to zlatý medailonek s drobounkým smaragdem uprostřed. Náramně opatrně, jako by měl strach, že mu přívěsek vybuchne v dlani, se ho dotkl a pod prstem ucítil uklidňující chlad kovu. Pak medailon otevřel. Uvnitř byla fotka. Vytáhl ji a chvilku si ji prohlížel. Rozpoznal ženu, mladší verzi Leily, a muže se zelenýma očima, mírným úsměvem a dlouhými vlasy, učesanými ve stylu jiné éry. Vypadali šťastně, zamilovaně.

Zezadu na fotce stálo: D/Alí a já… Jaro 1976.

Vůdce přívěsek uškubl a nacpal si svou prémii do kapsy. Jestli ostatní, kteří postávali tiše za ním, vzali na vědomí, co udělal, rozhodli se to ignorovat. Snad byli mladí, ale už měli s tímhle městem dostatek zkušeností, aby věděli, kdy se chovat chytře a kdy dělat blbce.

Jen jediný z nich si troufl popojít o krok blíž a pouhým šeptem se zeptat: „Ona je… je živá?“

„Nenech se vysmát!“ prohlásil vůdce. „Je tuhá jako prkno.“

„Chudák ženská… Kdo to je?“

Vůdce naklonil hlavu na stranu a prohlížel si Leilu, jako by si jí všiml vůbec poprvé. Přejel ji očima od hlavy k patě a po tváři se mu jako inkoust po listu papíru rozlil úsměv. „Copak nevidíš, ty debile? Je to kurva.“

„Myslíš?“ otázal se druhý chlapec vážně. Byl příliš plachý, příliš nevinný, než aby to slovo zopakoval.

„To vím , ty pitomče.“ Vůdce se teď napůl obrátil k partě a nahlas, s důrazem pronesl: „Tohle bude ve všech novinách. A na všech televizních kanálech! Budeme slavný! Až sem dorazí žurnalisti, necháte mluvit mě, jasný?“

V dálce zaburácel motor a auto se s řevem rozjelo směrem k dálnici; zatáčku zdolalo smykem. Do závanu soli ve větru se přimísil pach výfukových plynů. Dokonce i v tuhle časnou ranní hodinu, když slunce sotva začínalo osahávat minarety, střechy a nejhořejší větve Jidášových stromů, se tohle město hemžilo lidmi, kteří už teď šli někam pozdě.

PRVNÍ ČÁST
MYSL

Jedna minuta

V první minutě po smrti začalo vědomí Tequily Leily zvolna a vytrvale odcházet jako odliv ustupující od pobřeží. Její mozkové buňky, ze kterých se odlévala krev, byly teď úplně zbaveny kyslíku. Ale ještě to nezabalily. Hned ne. Poslední rezerva energie aktivovala bezpočet neuronů a pospojovala je, jako by to bylo poprvé. Ačkoli Leile přestalo tlouct srdce, její mozek se bránil, bojoval až do poslední chvíle. Vstoupil do vyššího stavu vědomí, kdy sice pozoroval zánik těla, ale nebyl ještě připraven smířit se s vlastním koncem. Její nedočkavá a horlivá paměť se prudce vzedmula a začala sbírat střípky života, který se řítil k závěru. Vybavovaly se jí věci, o nichž ani netušila, že si je dokázala zapamatovat, věci, o kterých byla přesvědčená, že jsou navždy ztracené. Čas se proměnil v tekutinu, v hbitý proud vzpomínek, které do sebe navzájem prosakovaly tak, že se minulost nedala oddělit od přítomnosti.

První vzpomínka, která jí v mysli vytanula, se týkala soli – pocitu slanosti na kůži a slané chuti na jazyku.

Leila uviděla samu sebe jako nemluvně, nahé, kluzké a červené. Teprve před několika vteřinami opustila matčino lůno a proklouzla vlhkým, kluzkým průchodem, přičemž ji zachvátil zcela nový strach. A teď byla tady, v místnosti plné zvuků a barev a neznámých věcí. Ačkoli byl mrazivý lednový den, sluneční světlo linoucí se dovnitř přes okna osazená vitrážovým sklem vrhalo skvrny na prošívanou deku a odráželo se od vody v porcelánovém umyvadle. Do téže vody namočila starší žena, oblečená v odstínech podzimního listí – porodní bába – ručník a vyždímala ho. Po předloktí jí stékala krev.

„Mašalláh , mašalláh! Je to holčička.“

Porodní bába vytáhla odštěpek pazourku, který měla schovaný v podprsence, a přeřezala pupeční šňůru. K tomuto účelu nikdy nepoužívala nůž ani nůžky, protože jí připadalo, že se jejich studená výkonnost nehodí k úkolu tak delikátnímu, jako je uvítání dítěte na tenhle svět.

Stařenu ve zdejší čtvrti všeobecně uznávali a s ohledem na její výstřednosti a samotářství ji považovali za osobu obdařenou nadpřirozenými schopnostmi – za jednu z těch, jejichž osobnost má dvě stránky, pozemskou a nadpozemskou, a kdo dokážou stejně jako mince vyhozená do vzduchu ukázat jednu z těchto tváří.

„Holčička…“ opakovala mladá matka ležící na železné posteli s nebesy. Medově hnědé vlasy měla slepené potem a ústa suchá jako písek.

Obávala se, že to takhle dopadne. Zkraje měsíce se šla projít po zahradě a mezi větvemi nad hlavou hledala pavučiny, a když jednu našla, jemně skrze ni prostrčila prst. Několik dnů poté to místo zkontrolovala: jestli pavouk díru vyspravil, znamenalo to, že dítě bude chlapec. Jenomže pavučina zůstala roztržená.

Ta mladá žena se jmenovala Binnáz, „Tisíc lichotek“. Bylo jí devatenáct roků, přestože letos se cítila mnohem starší. Měla plné, štědré rty, roztomilý pršáček, který se v téhle části země považoval za raritu, dlouhý obličej se špičatou bradou a veliké tmavé oči, jež byly modře kropenaté jako špaččí vajíčko. Štíhlá a křehce stavěná byla odjakživa, ale teď se ve své lněné noční košili hnědé barvy zdála ještě subtilnější. Na lících měla pár drobných jizviček po neštovicích; matka jí kdysi řekla, že to je znamení, že ji ve spánku polaskal měsíční svit. Po matce, otci a devíti sourozencích, kteří bydleli ve vesnici několik hodin cesty odsud, se jí stýskalo. Její rodina byla velmi chudá – od chvíle, kdy Binnáz vstoupila do této domácnosti jakožto nová nevěsta, jí tenhle fakt zhusta připomínali.

Buď vděčná! Když jsi sem přišla, neměla jsi nic.

A nic nemám pořád, napadalo ji často. Veškerý její majetek byl pomíjivý a bez kořenů jako semínka pampelišek. Jeden náraz větru, jeden přívalový liják, a jsou ta tam. V mysli ji velmi tížilo, že ji z tohoto domu můžou kdykoli vyhodit, a kdyby k tomu došlo, kam by se poděla? Otec by nikdy nesouhlasil s tím, aby ji přijali zpátky – krmí ještě tolik úst! Binnáz by se musela znovu vdát, jenomže se nedalo zaručit, že by její další manželství bylo šťastnější nebo že by se jí nový manžel zamlouval víc. A vůbec: kdo by o ni stál? Byla rozvedená, použitá. Sužována takovými podezřeními bloudila domem, svou ložnicí i svou vlastní hlavou jako nevítaný host. Tedy až doteď. S narozením tohohle dítěte se všechno změní, ujišťovala samu sebe. Už se nebude cítit nesvá, už nebude nejistá.

Skoro proti své vůli Binnáz mrkla směrem ke dveřím. Tam stála podsaditá žena s hranatou čelistí, jednu ruku v bok, druhou na klice, jako by uvažovala, zda má zůstat, anebo odejít. Ačkoli jí bylo jen něco přes čtyřicet, stařecké skvrny na rukou a vrásky kolem úst, tenkých jako čepel, jí přidávaly na věku. Po čele se jí táhly hluboké rýhy, nerovné a zvětšené jako brázdy na zoraném poli. Vrásky měla hlavně od toho, jak věčně kouřila a mračila se. Po celý den šlukovala tabák pašovaný z Íránu a upíjela čaj pašovaný ze Sýrie. Vlasy, jež byly díky štědrým aplikacím egyptské heny cihlově červené, měla uprostřed rozčesané a zapletené do perfektního copu, který jí sahal bezmála po pás. Oříškově hnědé oči si pečlivě podmalovávala co nejtmavšími očními linkami. Byla to další manželka Binnázina manžela, ta první: Suzan.

Ženy si na okamžik pohlédly do očí. Vzduch kolem nich zhoustl a byl trochu cítit po kvasnicích jako kynoucí těsto. Déle než dvanáct hodin spolu pobývaly v jedné místnosti, a přece teď byly uvrženy každá do jiného světa. Obě věděly, že narozením tohoto dítěte se jejich postavení v rodině navždycky změní. Druhá manželka bude navzdory svému mládí a nedávnému příchodu povýšena na nejvyšší pozici.

Suzan odvrátila oči, ne však nadlouho. Když se na Binnáz opět podívala, ve tváři se jí zračila tvrdost, která tam předtím nebyla. Pohodila hlavou směrem k dítěti. „Proč ještě ani nehlesla?“

Binnáz zpopelavěla. „Ano… Je snad něco v nepořádku?“

„Co by bylo v nepořádku?“ Porodní bába upřela na Suzan ledový pohled. „Musíme jen počkat.“

Bába omyla děťátko posvátnou vodou ze studny Zemzem, získané díky laskavosti poutníka, který se nedávno vrátil z hadždže. Krev, hlen a mázek už byly otřené. Novorozeně se mrzutě svíjelo a vrtělo se dál i po omytí, jako by celou vahou, která činila tři kila šedesát, bojovalo samo se sebou.

„Smím si ji pochovat?“ zeptala se Binnáz. Ovíjela si přitom vlasy kolem konečků prstů – nervózní zvyk, který si vypěstovala během posledního roku. „Ona… ona nepláče.“

„Ach, však ona se ještě napláče ažaž, tahle holka!“ pronesla porodní bába rozhodným tónem a hned se kousla do jazyka. Její prohlášení doznívalo jako temné, zlověstné znamení. Honem si třikrát uplivla na podlahu a levou nohou překročila pravou. Takhle zabrání tomu, aby ta neblahá předtucha – pokud se jedná o něco takového – zašla příliš daleko.

Vzápětí se rozhostilo rozpačité mlčení, poněvadž všechny přítomné, to znamená první a druhá manželka, porodní bába a dvě sousedky, s očekáváním zíraly na miminko.

„Co je s ní? Povězte mi pravdu!“ řekla Binnáz hláskem řidším než vzduch. Neobracela se konkrétně na žádnou z žen.

Protože v posledních několika málo letech prodělala šest potratů, z nichž každý další byl pustošivější než ty předešlé a dalo se na něj hůř zapomenout, dávala si během tohohle těhotenství náramný pozor. Nesáhla ani na jedinou broskev, aby děťátko nebylo porostlé chloupky; vařila-li pro sebe, nepoužívala žádné koření ani byliny, aby maličké nemělo pihy a mateřská znaménka; nečichala k růžím, aby děťátko nemělo na těle oheň. Dokonce si ani jednou neostříhala vlasy v obavě, aby si zároveň nezkrátila štěstí. Vyhýbala se zatloukání hřebíků do zdi pro případ, že by omylem bouchla do hlavy spícího démona. Po setmění chodila radši na nočník, protože moc dobře věděla, že okolo záchodu slaví svatby džinové. Králíci, krysy, kočky, supi, dikobrazové, pouliční psi – ano, podařilo se jí nepodívat se ani na jednoho z nich. Dokonce když se u nich v ulici objevil potulný muzikant, který měl s sebou tancujícího medvěda, a všichni místní se vyhrnuli ven na představení, odmítla se k nim připojit, neboť měla strach, že by se její děťátko mohlo narodit chlupaté. A pokaždé když natrefila na žebráka nebo malomocného anebo když zahlédla pohřební vůz, honem se otočila a chvátala opačným směrem. Ráno co ráno snědla celou kdouli, aby miminko mělo dolíčky, a noc co noc spala s nožem pod polštářem, aby odpudila zlé duchy. A při každém západu slunce potají sbírala vlasy ze Suzanina hřebenu a pálila je v krbu, aby umenšila moc manželovy první manželky.

Jakmile začaly porodní bolesti, Binnáz se zakousla do červeného jablka, sladkého a změklého od slunce. Leželo teď na nočním stolku a pozvolna hnědlo. Tohle jablko později nakrájejí na několik dílků a rozdají ženám ze sousedství, které nemohou otěhotnět, aby i ony třeba jednoho dne počaly. Binnáz taky pila šerbet z granátových jablek, který předtím nalili jejímu manželovi do pravého střevíce; do všech čtyř koutů místnosti sypala fenyklová semínka a skákala přes koště ležící na zemi těsně u dveří – to byla hranice, za kterou nesměl šejtan – ďábel. Když křeče nabyly na síle, vypustili z klecí všechna zvířata v domě, aby Binnáz od porodních bolestí ulehčili: kanárky, pěnkavy… Nakonec osvobodili bojovnici pestrou, rybičku, která si pyšně a osaměle plavala ve skleněné míse. Ploutvemi modrými jako zářivý safír teď musela mávat v nedalekém potoce. Pokud rybička doplula do slaného jezera, jímž se tohle město ve východní Anatolii proslavilo, ve vodách prosycených solí a bublinkami moc šancí na přežití neměla. Ale jestli se vydala opačným směrem, mohla se dostat do Velkého Zábu a ještě o kus dál až do Tigridu, do oné legendární řeky, která vytékala z rajské zahrady.

A tohle všechno kvůli dítěti. Aby se narodilo v pořádku a zdravé.

„Chci ji vidět. Můžete mi přinést mou dceru?“

Teprve v této chvíli její pozornost upoutal pohyb. Suzan tiše jako odplývající myšlenka otevřela dveře a vyklouzla ven, bezpochyby proto, aby tu novinu sdělila manželovi – jejich manželovi. Binnáz strnulo celé tělo.

Hárún byl mužem fascinujících protikladů. Dnes byl pozoruhodně štědrý a slitovný, a zítra soustředěný sám na sebe a natolik roztržitý, až to hraničilo s bezcitností. Po smrti rodičů při autonehodě vychoval jakožto nejstarší ze tří dětí svoje dva sourozence sám. Tahle tragédie, která zničila celý jejich svět, zformovala Hárúnovu osobnost, takže se choval příliš ochranitelsky ke své rodině a byl nedůvěřivý vůči lidem zvenčí. Čas od času si přiznával, že se v něm cosi zlomilo, a horoucně si to přál napravit, ale takové myšlenky nikdy nikam nevedly. Alkohol měl rád stejně, jako se bál náboženství. Když do sebe házel další sklenku rakije, sliboval kamarádům z mokré čtvrti všechno možné, ovšem jakmile vystřízlivěl, v návalu provinilosti sliboval i nemožné, ale pro změnu Alláhovi. Jakkoli mu činilo potíže udržet na uzdě vlastní mlsná ústa, ještě větší nároky na něj kladlo jeho tělo. Pokaždé když Binnáz otěhotněla, zároveň s ní bytnělo břicho i Hárúnovi, sice ne moc, ale stačilo to, aby se mu sousedi za zády pochechtávali.

„Ten chlap je už zase v naději!“ kouleli očima. „Škoda že si to nemůže odrodit sám.“

Hárún si nade všechno na světě přál syna. A ne jednoho. Každému, kdo byl ochoten poslouchat, sdělil, že bude mít syny čtyři, které hodlá pojmenovat Tarkan, Tolga, Tufan a Tárik.1 Z dlouhých let manželství se Suzan nevzešel potomek žádný. Stařešinové jeho rodiny pak objevili Binnáz, děvče sotva šestnáctileté. Po týdnech vyjednávání mezi rodinami se Hárún s Binnáz při církevním obřadu vzali. Sňatek byl neoficiální, a kdyby se v budoucnu něco zvrtlo, světský soud by ho neuznal, ovšem to byl detail, o kterém se nikdo nenamáhal zmínit. Ti dva seděli na zemi před svědky naproti šilhavému imámovi, který, když přecházel z turečtiny do arabštiny, chraptěl ještě víc. Binnáz po celou dobu zavrtávala pohled do koberce, třebaže si nemohla pomoct, aby pokradmu nepokukovala po imámových nohou. Měl totiž staré, obnošené ponožky, světlehnědé jako zaschlé bláto, a pokaždé když se zavrtěl, hrozilo, že mu tou řídkou vlnou jeden palec toužící po úniku proleze.

Krátce po svatbě Binnáz otěhotněla, ale skončilo to potratem, který ji takřka zabil. Noční panika, horké střepiny bolesti, studená ruka zarývající se jí do slabin, pach krve, potřeba něčeho se přidržet, jako by padala a padala. A při každém dalším těhotenství to bylo stejné, jen o něco horší. Nemohla se nikomu svěřit, ale zdálo se jí, že s každým dalším ztraceným dítětem praskla další část provazového mostu, který ji poutal ke světu jako takovému a udržoval ji při zdravém rozumu.

Po třech letech čekání začali stařešinové na Hárúna opět tlačit. Připomínali mu, že Korán muži dovoluje mít až čtyři manželky, pokud se k nim chová spravedlivě, a oni nepochybovali, že Hárún by se všemi svými ženami zacházel stejně. Naléhali na něj, ať se tentokrát poohlédne po dívce z rolnického rodu, či dokonce po vdově, která už má sama děti. Ani tenhle sňatek by nebyl oficiální, zato by se dal snadno uzavřít při dalším náboženském obřadu, stejně tichém a rychlém, jako byl ten předchozí. Anebo by se Hárún mohl rozvést s touhle neužitečnou mladou manželkou a vzápětí se oženit znovu. On zatím oba návrhy odmítal. Je dost náročné zaopatřit dvě manželky, namítal; třetí by ho už finančně zruinovala a on neměl v úmyslu opustit ani Suzan, ani Binnáz, protože je postupem času začal mít obě rád, i když každou z jiných důvodů.

Když se teď Binnáz opírala o polštáře, snažila se představit si, co dělá Hárún. Určitě se válí vedle na kanapi, jednu ruku na čele, druhou na břiše, a čeká, až vzduch rozčísne dětský křik. Vzápětí si představila, jak k němu odměřeným, ovládaným krokem přistupuje Suzan. Přímo je viděla, jak si spolu šuškají, viděla jejich plynulá gesta, secvičená během let, kdy spolu sdíleli prostor, když už nesdíleli lože. Binnáz, kterou vlastní myšlenky zneklidnily, řekla spíš sobě než ostatním: „Suzan mu to právě sděluje.“

„Tak je to taky v pořádku,“ pronesla chlácholivě jedna sousedka.

V té poznámce se naznačovalo tohle: Nech ji, ať mu zprávu o dítěti daruje ona, když už mu nemůže darovat dítě. Mezi ženami z tohoto města probíhala nevyřčená slova, jako když se mezi domy natáhnou šňůry na prádlo.

Binnáz přisvědčila, i když cítila, jak se v ní vzdouvá cosi temného, hněv, kterému dosud nikdy nedala průchod. Šlehla očima po porodní bábě a otázala se: „Proč malá ještě ani nehlesla?“

Porodní bába neodpověděla. Hluboko v jejím nitru zahlodal neklid. Na tomhle dítěti bylo cosi divného – a nešlo jen o to rozčilující mlčení. Naklonila se k němu a očichala ho. Přesně, jak si myslela: prašný, pižmový pach, který nepocházel z tohoto světa.

Žena si položila novorozeně na kolena, přetočila ho na bříško a jednou, dvakrát ho pleskla po zadečku. Na drobné tvářičce se objevil šok a bolest. Ruce se zaťaly do pěstiček, ústa se pevně sešpulila, a stejně z nich žádný zvuk nevyšel.

„Co je v nepořádku?“

Porodní bába vzdychla. „Ale nic. Jenom… Hádám, že malá je ještě pořád s nimi.“

„Koho tím myslíte?“ zeptala se Binnáz, ale protože odpověď slyšet nechtěla, chvatně dodala: „Tak něco udělejte!“

Stařena uvažovala. Bylo lepší, když si dítě našlo vlastní cestu a svým vlastním tempem. Novorozeňata se většinou přizpůsobila novému prostředí ihned, ale pár se jich rozhodlo otálet, jako by váhala, zda se ke zbytku lidstva vůbec připojit – a kdo by jim to mohl vyčítat? Za všechna ta léta, co porodní bába vykonávala svou práci, už viděla spoustu dětí, které se chvíli po narození či těsně po něm nechaly natolik zastrašit silou života, jež na ně ze všech stran dolehla, že ztratily kuráž a potichoučku z tohoto světa odešly. Kader , osud, nazývali to lidé a víc už to nekomentovali, poněvadž lidé vždycky dávají jednoduchá jména složitým věcem, které je děsí. Avšak porodní bába věřila, že některá z těch novorozeňat se jen rozhodla, že životu nedají šanci, jako by věděla, že je čekají těžkosti, a raději se jim vyhnula. Byly tyhle děti zbabělci, anebo byly naopak moudré jako sám Šalomoun? Kdo by to dokázal posoudit?

„Doneste mi sůl!“ nakázala porodní bába ženám ze sousedství.

Stejně dobře mohla použít i sníh – venku ho čerstvě napadalo dost. V minulosti už ponořila do závěje neposkvrněného sněhu spoustu novorozeňat, aby je v pravou chvíli zase vytáhla. Šok z chladu jim otevřel plíce, rozproudil krev a nastartoval imunitu. Ze všech těch miminek bez výjimky pak vyrostli zdraví dospělí.

Ve chviličce se sousedky vrátily s velikou umělohmotnou mísou a pytlíkem kamenné soli. Bába něžně položila nemluvně doprostřed mísy a začala mu třít kůži vločkami soli. Jakmile holčička ztratí andělský pach, ostatní andělé ji propustí. Venku na horních větvích topolu zatrylkoval pták; podle zvuku to byla sojka chocholatá. Osamělá vrána vylétla ke slunci a zakrákala. Všechno mluvilo svým vlastním jazykem – vítr, tráva. Všechno, až na tohle dítě.

„Třeba je němá,“ nadhodila Binnáz.

Porodní bába povytáhla obočí. „Buď trpělivá!“

Jako by to byla narážka, nemluvně se rozkašlalo. Chřestivý hrdelní zvuk. Určitě spolklo špetku soli, což byla ostrá a nečekaná chuť. Maličká zrudla, zamlaskala a svraštila obličej, ale stále odmítala zaplakat. Jak je umíněná! Jak nebezpečně vzdorovitou má duši! Nestačí ji tou solí prostě jen třít. A tehdy porodní bába dospěla k rozhodnutí. Bude na to muset jít jinak.

„Doneste mi další sůl!“

V domě už víc kamenné soli nebylo, musely si tudíž vystačit s tou kuchyňskou. Porodní bába v hromádce udělala jamku, dítě do ní položila a celé ho zasypala bílými krystaly: nejdřív tělíčko, pak hlavičku.

„Co když se udusí?“ zeptala se Binnáz.

„Žádný strach, nemluvňata umějí zadržet dech déle než my.“

„Ale jak poznáte, kdy je třeba ji vytáhnout?“

„Pst, poslouchej!“ řekla stařena a přiložila si prst k rozpraskaným rtům.

Pod vrstvou soli dítě otevřelo oči a upřelo je do té mléčné nicoty. Cítilo se tady osaměle, ale na osamělost bylo zvyklé. Choulilo se do klubíčka, jak to dělalo řadu měsíců, a čekalo na svůj čas.

Instinkt mu řekl: Ale jo, tady se mi líbí; tam nahoru se mi už nechce.

Jeho srdce namítlo: Neblázni! Proč zůstávat někde, kde se nic neděje? Je tu nuda.

A proč odsud odcházet? Sice se tu nic neděje, ale je tu bezpečí, odvětil instinkt.

Děťátko, které jejich hádka zmátla, vyčkávalo. Uplynula celá další minuta. Okolo vířila a šplouchala prázdnota, olizovala mu prstíky na nohou i na rukou.

Myslet si, že je tady bezpečí, ještě neznamená, že je to pro tebe to pravé místo, opáčilo srdce. Někdy je to tak, že na místo, kde se cítíš nejbezpečněji, patříš nejméně.

Holčička konečně dospěla k závěru: poslechne svoje srdce – to srdce, které se časem projeví jako chronický potížista. Odhodlala se nadšeně vyrazit ven a navzdory nebezpečím a obtížím objevovat svět, a tak otevřela pusu, připravená vydat zvuk. Ale do hrdla jí skoro okamžitě vnikla sůl a ucpala jí nos.

Porodní bába v tu ránu hbitě a šikovně vrazila ruce do mísy a dítě vytáhla. Místností se rozlehlo hlučné, vyděšené zakvílení. Všechny čtyři ženy se s úlevou usmály.

„Hodná holka!“ pronesla bába. „Co ti na tom trvalo tak dlouho? Jen plač, moje milá. Za slzy se nikdy nestyď. Plač, ať všichni vědí, že jsi naživu.“

Starucha zabalila nemluvně do šálu a znovu je očichala. Onen okouzlující pach, pach z jiného světa už se vypařil. Zůstala po něm jen slaboučká stopa. A ta taky časem zmizí, třebaže porodní bába znala pár lidí, kteří si s sebou i ve stáří nosili závan ráje. Měla však pocit, že tuhle informaci nikomu sdělovat nemusí. Postavila se zpříma a položila maličkou na postel vedle její matky.

Binnáz ucítila, jak se jí zachvělo srdce, a usmála se. Přes hedvábnou látku se dotkla dceřiných prstíků na nohou – byly dokonalé, krásné a děsivě křehké. Oběma rukama sevřela dětské vlásky, jako by v dlaních nesla svěcenou vodu. Chvíli se cítila šťastná a vůbec nic jí nescházelo. „Dolíčky nemá,“ uchichtla se pro sebe.

„Máme zavolat tvého manžela?“ otázala se jedna ze sousedek.

I tahle věta byla obtěžkaná nevyřčenými slovy. Touhle dobou už Suzan musela Hárúnovi sdělit, že se dítě narodilo – proč tedy dávno nepřiběhl? Zjevně se zdržel, aby si mohl pohovořit se svou první manželkou a utišit její obavy. To u něj bylo na prvním místě.

Binnáz přelétl po tváři stín. „Ano, zavolejte ho.“

Nebylo třeba. Během několika vteřin Hárún vstoupil – přihrbený, se svěšenými rameny se vyšoural ze stínu na sluneční světlo. Měl šedivějící kštici, která mu dodávala vzhledu roztržitého myslitele, panovačný nos s úzkým chřípím, širokou, hladce oholenou tvář a tmavohnědé oči se svěšenými koutky – z těch očí mu nyní zářila pýcha. S úsměvem přistoupil k lůžku. Pohlédl na děťátko, na svou druhou manželku, na porodní bábu, na svou první manželku a nakonec vzhůru k nebesům.

„Alláhu, Pane můj, děkuji ti! Přijal jsi moje modlitby.“

„Holčička,“ špitla tiše Binnáz pro případ, že by si toho ještě nevšiml.

„Já vím. To další bude chlapec. Pojmenujeme ho Tarkan.“ Přejel ukazováčkem dítěti po čele, na dotek hladkém a teplém jako oblíbený amulet, který člověk mne pořád dokola. „Je zdravá – a na tom záleží. Za tohle jsem se po celou tu dobu modlil. Řekl jsem Všemohoucímu: ‚Jestli necháš tohle dítě naživu, už se nikdy nenapiju. Už ani kapku!‘ A Alláh moje prosby vyslyšel, On je milosrdný! Tohle dítě není moje a není ani tvoje.“

Binnáz na něj zírala a v očích se jí mihl zmatek. Najednou se jí zmocnila předtucha, jako když divoké zvíře vycítí – třebaže příliš pozdě –, že užuž padne do pasti. Rychle se podívala na Suzan, která stála u dveří a rty měla sevřené tak pevně, že jí skoro zbělely; až na to, že netrpělivě podupávala, byla mlčenlivá, nehybná. Cosi v jejím chování naznačovalo, že je vzrušená, ba dokonce radostí bez sebe.

„Tohle dítě náleží Bohu,“ vykládal mezitím Hárún.

„To všechny děti,“ zahuhlala porodní bába.

Hárún na to nic. Uchopil mladší ze svých manželek za ruku a zahleděl se jí přímo do očí. „Tohle dítě dáme Suzan.“

„O čem to mluvíš?“ zasípěla Binnáz. Vlastní hlas zněl jejím uším dutě a vzdáleně – hlas cizího člověka.

„Ať ji vychová Suzan. Odvede skvělou práci. A ty a já si uděláme další děti.“

„Ne!“

„Ty už nechceš další děti?“

„Nedovolím, aby mi tahle ženská sebrala dceru!“

Hárún nasál do plic vzduch, pak zase pomalu vydechl. „Nebuď takový sobec! Alláh by to neschvaloval. Dal ti přece dítě, ne? Koukej projevit trochu vděku! Když jsi přišla do tohohle domu, sotva jsi živořila.“

Binnáz zavrtěla hlavou a vrtěla jí dál a dál – těžko říct, zda z toho důvodu, že nedokázala přestat, anebo proto, že tuhle jedinou drobnost byla schopna mít sama pod kontrolou. Hárún se k ní naklonil, uchopil ji za ramena a přitáhl si ji k sobě. Teprve pak se uklidnila, ale světlo v očích jí pohaslo.

„Nechováš se rozumně. Všichni budeme pod jednou střechou. Uvidíš svou dceru každý den. Pro Boha živého, přece ji neposíláme pryč!“

Jestli svoje slova myslel jako útěchu, vysloveně jimi plýtval. Binnáz, která se chvěla úsilím potlačit bolest, která jí rvala hruď, zabořila obličej do dlaní. „A komu bude moje dcera říkat maminko?“

„Copak na tom záleží? Maminka může být Suzan. Ty budeš tetička. Až bude starší, povíme jí pravdu, ale teď není třeba jí plést tu malou hlavičku. Až budeme mít další děti, beztak budou všichni bratři a sestry. Budou řádit po celém domě, však uvidíš! Ani v tom klubku nestihneš rozpoznat, kdo komu patří. Všichni budeme jedna veliká rodina.“

„A kdo bude dítě kojit?“ dotázala se porodní bába. „Maminka, nebo tetička?“

Hárún po stařeně šlehl pohledem; v těle se mu napjal každý sval. V očích se mu divoce roztančily úcta s nechutí. Vrazil ruku do kapsy a vytáhl změť věcí: zprohýbanou krabičku cigaret, v níž byl zastrčený zapalovač; zmačkané bankovky; kousek křídy, kterou si na látce značil předělávky; tabletku na podrážděný žaludek. Peníze podal porodní bábě. „To je pro vás – výraz naší vděčnosti,“ řekl.

Stará žena platbu přijala se staženými rty. Schopnost procházet životem pokud možno bez úrazu závisela – podle její zkušenosti – do značné míry na dvou elementárních zásadách: člověk musel rozpoznat tu pravou chvíli, kdy přijít a kdy se vytratit.

Když si sousedky začaly balit věci a sbírat zakrvácená prostěradla a ručníky, místnost jako voda zaplavilo ticho, které prosáklo do všech koutů.

„A my teď půjdeme,“ pronesla porodní bába s klidnou rozhodností. Sousedky ostýchavě stanuly vedle ní, z každé strany jedna. „Placentu zakopeme pod růžový keř. A tohle –“ Kostnatým prstem ukázala na pupeční šňůru, která ležela na židli. „Jestli chceš, můžeme ji hodit na střechu školy. Tvoje dcera bude učitelkou. Anebo ji vezmeme do nemocnice. Malá bude ošetřovatelkou, anebo i doktorkou – kdo ví.“

Hárún obě možnosti zvážil. „Zkuste tu školu.“

Poté co ženy odešly, Binnáz se od manžela odvrátila. Zírala na jablko na nočním stolku: začínalo hnít. Byl to nenápadný, poklidný, bolestně pomalý rozklad. Hnědnoucí barva dužniny jí připomněla ponožky imáma, který je oddal, i to, jak po obřadu seděla sama právě na téhle posteli, obličej zakrytý třpytivým závojem, zatímco ve vedlejší místnosti se její manžel s hosty vrhli na hostinu. Ohledně toho, co očekávat o svatební noci, ji matka nepoučila ani v nejmenším, ale jedna obstarožní teta, která její obavy vnímala soucitněji, jí dala pilulku, ať si ji strčí pod jazyk. Tohle si vezmi a neucítíš ani ň. Než se stihneš vzpamatovat, bude po všem. V tom shonu, který o svatebním dnu panoval, Binnáz pilulku ztratila – beztak měla podezření, že to byla jen neškodná pastilka. Nikdy neviděla nahého muže, dokonce ani na obrázcích, a i když často koupala mladší bratry, domnívala se, že dospělý muž má zkrátka tělo jiného druhu. Čím déle čekala, až za ní manžel přijde do ložnice, tím víc se stupňoval její neklid. Jakmile zaslechla jeho kroky, omdlela a zhroutila se na podlahu. Když otevřela oči, uviděla ženy ze sousedství, jak jí zběsile třou zápěstí, vlhkým hadříkem otírají čelo a masírují chodidla. Ve vzduchu se vznášel ostrý pach – kolínská a ocet –, do něhož se mísil ještě spodní tón čehosi neznámého a nežádaného. Později si uvědomí, že se tenhle čichový vjem pojí s tubou lubrikantu.

Když později s Hárúnem osaměli, daroval jí náhrdelník z červené stuhy a tří zlatých mincí – co mince, to ctnost, kterou Binnáz přinesla do tohoto domu: mládí, poslušnost, plodnost. Protože viděl, jak je Binnáz nervózní, mluvil k ní jemným hlasem, který se rozplýval ve tmě. Byl k ní něžný, ale zároveň si byl stále vědom, že přede dveřmi čekají lidé. Spěšně Binnáz svlékl, ačkoli měl strach, aby mu zase neomdlela. Binnáz měla po celou dobu zavřené oči a na čele jí perlil pot. Začala počítat – Jedna, dva, tři… patnáct, šestnáct, sedmnáct…  – a pokračovala, i když jí řekl: „Nech těch nesmyslů!“

Binnáz byla negramotná a uměla počítat jen do devatenácti. Pokaždé když se dostala k poslední číslovce, k té nepřekročitelné hranici, nadechla se a pustila se do toho zase od začátku. Po sérii devatenáctek, která jí připadala bez konce, lože opustil a odpochodoval z místnosti. Dveře za sebou nechal otevřené. Dovnitř se vřítila Suzan a rozsvítila; vůbec si přitom nevšímala Binnáziny nahoty ani pachu potu a sexu, který visel ve vzduchu. První manželka strhla prostěradlo, pečlivě si ho prohlédla a zjevně spokojená beze slova zmizela. Binnáz strávila zbytek večera sama. Na ramenou se jí jako sněhový poprašek usazovala tenká vrstva skleslosti. Když teď na tohle všechno vzpomínala, ze rtů jí unikl zvláštní zvuk, který by se dal považovat za smích, kdyby v sobě ovšem neskrýval tolik bolesti.

„Ale jdi!“ pronesl Hárún. „To přece není –“

„Tohle byl její nápad, že?“ skočila mu do řeči Binnáz – nic takového ještě nikdy neudělala. „Že s tímhle plánem právě vyrukovala? Anebo jste ho spolu kuli celé měsíce? Mně za zády?“

„To snad nemyslíš vážně!“ Znělo to polekaně, ačkoli ho víc než její slova zaskočil tón, jímž je pronesla. Levou rukou si hladil chloupky na hřbetě pravé ruky, oči měl zastřené, nepřítomné. „Jsi mladá. Suzan už jde do let. Nikdy nebude mít vlastní dítě. Dej jí dar.“

„A co já? Kdo dá dar mně?“

„Alláh, jak jinak. Už ti ho přece dal, copak to nechápeš? Nebuď nevděčná.“

„Takže mám být za tohle vděčná?“ Udělala třepotavé gesto, které bylo tak neurčité, že se dalo vztáhnout k čemukoli – k této situaci nebo snad i tomuhle městu, které jí teď připadalo jako jedno z mnoha odlehlých míst na staré mapě.

„Jsi unavená,“ řekl.

Binnáz se dala do pláče. Nebyly to slzy vzteku ani vzdoru. Byly to slzy rezignace, porážky, která se rovná ztrátě podstatnější víry. Vzduch v plicích ji tížil jako olovo. Když do tohoto domu přišla, byla ještě dítě – a nyní, když měla dítě ona sama, nesměla ho vychovat a dospívat spolu s ním. Ovinula si pažemi kolena a dlouho nepromluvila. A tím bylo dané téma uzavřeno, ačkoli po pravdě řečeno, otevřené zůstane navždycky a tahle rána zející uprostřed jejich životů se nikdy nezacelí.

Za oknem si potulný prodavač, tlačící káru po ulici, odkašlal a začal vychvalovat svoje meruňky, šťavnaté a zralé. Binnáz si pomyslela: To je ale zvláštní! Teď přece není čas sladkých meruněk, ale čas ledových větrů. Roztřásla se, jako by ta zima, kterou prodavač patrně nevnímal, proklouzla škvírami ve zdech dovnitř a místo něho si našla ji. Zavřela oči, ale tma nepomáhala. Viděla sněhové koule, navršené do hrozivých pyramid. A vzápětí už na ni pršely, mokré a tvrdé, vyztužené kamínky. Jedna ji zasáhla do nosu. To už ze všech stran svištěly další. Druhá koule Binnáz rozsekla spodní ret. Otevřela oči a lapala přitom po dechu. Bylo to skutečné, anebo se jí to jen zdálo? Zkusmo si sáhla na nos: krvácel. Kapka krve jí tekla i po bradě. To je ale zvláštní! pomyslela si znovu. Copak nikdo jiný nevidí, jak hrozná bolest ji sužuje? A pokud to nikdo nevidí, znamená to snad, že tohle všechno se odehrává jen v její hlavě? Že je to jen klam?

Tohle sice nebylo Binnázino první setkání s duševní chorobou, ale utkví jí v paměti nejživěji. Pokaždé když hloubala nad tím, kdy a jak se od ní zdravý rozum odplížil, podoben zloději, který potmě vylézá z okna, i po létech si vždycky připomněla tuhle chvíli – chvíli, o níž byla přesvědčena, že ji oslabila napořád.

Ještě téhož odpoledne Hárún zvedl dítě do vzduchu, obrátil se k Mekce a do pravého ouška mu zarecitoval ezan , volání k modlitbě.

„Ty, dcero moje, ty, která budeš, dá-li Alláh, první z mnoha dětí pod touhle střechou, ty s očima temnýma jako noc dostaneš ode mě jméno Leyla. Ale nebudeš jen tak nějaká Leyla: dávám ti rovněž jména své matky. Tvoje nine byla ctihodná žena; byla velice zbožná – tak jak jednoho dne budeš i ty, tím jsem si jist. Pojmenuji tě Afife, „Cudná, Neposkvrněná“. A pojmenuji tě Kamile – „Dokonalost“. Budeš skromná, vážená, čistá jako voda…“

Hárún se odmlčel, protože se mu neodbytně vtírala myšlenka, že ne všechna voda je čistá. Hlavně proto, aby nemohlo dojít k nebeskému přehmatu, k nějakému nedorozumění ze strany Boha, tedy dodal trochu hlasitěji, než měl v úmyslu: „Jako pramenitá voda – čistá, nepošpiněná… Všechny matky ve Vanu budou hubovat svoje dcery: ‚Proč nemůžeš být jako Leyla?‘ A manželé budou říkat svým ženám, „Proč jsi mi nedokázala porodit děvčátko, jako je Leyla?‘“

Nemluvně si mezitím usilovně snažilo nacpat pěstičku do úst a pokaždé, když se to nepodařilo, malé rty se zkroutily.

„Budu na tebe neobyčejně pyšný,“ pokračoval Hárún. „Budeš věrná své víře, věrná svému národu, věrná svému otci.“

Holčičce, která byla naštvaná sama na sebe, konečně došlo, že zaťatá pěst je zkrátka moc velká, a tak propukla v nářek, jako by si chtěla vynahradit to mlčení těsně po příchodu na svět. Kvapně byla předána Binnáz, která nezaváhala ani vteřinu a začala ji kojit. Kolem bradavek jí kreslila kruhy zuřivá bolest, jako když po obloze krouží loupeživý pták.

Později, když miminko usnulo, přistoupila k lůžku Suzan, která čekala vedle. Dávala si pozor, aby nenatropila žádný hluk. Sebrala matce dítě, ale do očí se jí přitom nepodívala.

„Přinesu ti ji, až začne plakat,“ řekla Suzan a polkla. „Žádný strach, postarám se o ni dobře.“

Binnáz neodpověděla. Tvář měla bledou a opotřebovanou jako starý porcelánový talíř. Nevyzařovalo z ní vůbec nic, jenom zvuk dechu, slabý, ale nepochybný. Její lůno, její mysl, tenhle dům… dokonce i to prastaré jezero, kde prý se utopilo tolik zklamaných milenců, to všechno jí připadalo vymleté a vyschlé. Všechno až na její rozbolavělá, oteklá ňadra, ze kterých crčely pramínky mléka.

Když teď Binnáz v místnosti osaměla s manželem, čekala, až Hárún promluví. Nechtěla slyšet ani tak omluvu jako spíš přiznání, že se vůči ní dopustil křivdy a hrozně jí ublížil. Jenomže ani on neřekl nic. A takhle se stalo, že holčičku, která se narodila 6. ledna 1947 ve městě Van – v „Perle Východu“ –, do rodiny sestávající z manžela a dvou manželek, pojmenovali Leyla Afife Kamile. Notně sebevědomá jména, velkolepá a jednoznačná. Jak se ukáže, byl to zásadní omyl. Protože ačkoli byla pravda, že holčička nosila v očích noc, což odpovídalo jménu Leyla, záhy vyšlo najevo, že její prostřední jména jsou výstižná pramálo.

Především nebyla bez chyby; mnohé nedostatky se táhly jejím životem jako podzemní řeky. Vlastně byla chodícím ztělesněním nedokonalosti – tedy jakmile se naučila chodit. A pokud jde o zachování cudnosti, časem se ukáže, že ani tohle není tak docela její doména, byť z důvodů, které šly tak trochu mimo ni.

Měla být Leyla Afife Kamile, plná ctností, cenná nade všechny. Ale po mnoha letech, poté co sama a zlomená dorazí do Istanbulu; poté co poprvé v životě spatří moře a užasne nad tou nedozírnou modří, která se táhne až k obzoru; poté co si všimne, že se jí ve vlhkém vzduchu vlnité vlasy kroutí do kudrlinek; poté co se jednou ráno probudí v cizí posteli vedle chlapa, kterého nikdy předtím neviděla, a na hrudi se jí udělá tak těžko, až bude mít pocit, že už se nikdy nedokáže nadechnout; poté co ji prodají do bordelu, kde bude nucena souložit s deseti až patnácti muži denně v pokoji, kde na podlaze stojí zelený plastový kbelík, do kterého kape voda ze stropu pokaždé, když zaprší… dlouho po tomhle všem ji bude pětice jejích drahých přátel, jedna věčná láska a spousta zákazníků znát jako Tequilu Leilu.

Když se jí lidé ptali – a že se ptali často –, proč trvá na tom, aby se její jméno Leyla psalo Leila , a zda se náhodou nezkouší tvářit exoticky a jako Zápaďačka, jen se zasměje a opáčí, že si jednoho dne zašla na bazar a vyhandlovala „y“ ze slova yesterday za „i“ jako infinity , nic víc v tom nehledejte.

Nic z toho nakonec nebude mít žádný význam pro novináře, kteří psali o její vraždě. Většinou se ani neobtěžovali uvést její jméno, říkali si, že iniciály budou stačit. Skoro u všech článků byla tatáž fotka: jedna ze starých momentek ze střední školy, kde Leila nebyla pomalu k poznání. Redaktoři si samozřejmě mohli vybrat i novější snímek, nebo dokonce úřední fotku z policejních archivů. To by se ovšem nesměli strachovat, aby pohled na Leilin těžký mejkap a podezřelý výstřih náhodou neurazil útlocit národa.

O její smrti referovala večer 29. listopadu 1990 i celostátní televize. Tato zpráva následovala po obsáhlých reportážích týkajících se rozhodnutí bezpečnostní rady Organizace spojených národů, kterým schválila vojenskou intervenci v Iráku; důsledků smutné rezignace Železné lady v Británii; přetrvávajícího napětí mezi Řeckem a Tureckem, jež vypuklo po násilnostech v severní Thrákii, vyplundrování obchodů, které tam patřily etnickým Turkům, a vzájemném vyhoštění konzulů – tureckého z Komotini a řeckého z Istanbulu; sloučení národních fotbalových mužstev Západního a Východního Německa, k němuž došlo po sjednocení obou států; zrušení ústavního požadavku, podle něhož musí mít vdaná žena, která chce pracovat mimo domov, povolení od manžela; a zákazu kouření na letech Turkish Airlines, který vstoupil v platnost navzdory vášnivým protestům kuřáků z celé země.

Ke konci zpravodajství se u dolního okraje obrazovky odvinul ostře žlutý pásek: V městské popelnici nalezena zavražděná prostitutka – během měsíce už čtvrtá. Mezi istanbulskými sexuálními pracovnicemi se šíří panika.

Dvě minuty

Dvě minuty poté, co Leile přestalo tlouct srdce, si její mysl vybavila dvě protikladné chuti: citron a cukr.

Červen 1953. Uviděla samu sebe jako šestiletou, křehký, pobledlý obličej lemovaný kaštanově hnědými kučerami. Bez ohledu na to, jakou měla chuť k jídlu, zejména pokud se jednalo o pistáciovou baklavu, sezamové medové tyčinky a mlsky všeho druhu, hubená byla jako lunt. Jedináček. Osamělé děcko. Byla neklidná, temperamentní a vždycky tak trochu mimo a vrávoravě procházela dny jako šachová figurka, která se skutálela na zem, kde jí nezbývá než stavět složité partie pro jednoho.

Jejich dům ve Vanu byl tak veliký, že se zde ozvěnou rozléhal i šepot. Na zdech tančily stíny jako v jeskyni. Z obývacího pokoje k odpočivadlu v prvním podlaží vedlo dlouhé, točité dřevěné schodiště. Vchod zdobily kachle zachycující pestrou sbírku výjevů: pávy, kteří se honosili svým peřím; kola sýra a šišky z pletenců chleba vedle číší s vínem; talíře s rubínovými úsměvy rozříznutých granátových jablek; a slunečnice na poli, jež toužebně naklánějí krky k putujícímu slunci a podobají se milencům, kteří vědí, že je nikdy nebude nikdo milovat tak, jak by si přáli. Leilu tyhle obrázky fascinovaly. Některé kachle byly popraskané a oprýskané a jiné zčásti pokrývala hrubá omítka, přestože vzory na nich, které zářily barvami, bylo ještě vidět. Dítě mělo podezření, že dohromady tyto kachle vyprávějí nějaký starodávný příběh, ale ať už se snažilo sebevíc, nepodařilo se mu odhalit, oč se vlastně jedná.

Podél chodeb trůnily v pozlacených výklencích olejové lampy, lojové svíce, keramické mísy a další okrasné tretky. Prkna v podlaze pokrývaly koberce s třapci – afghánské, perské, kurdské a turecké koberce všech možných tvarů a vzorů. Leila lenivě bloudila z místnosti do místnosti, tiskla si různé předměty k hrudi a jako slepec závislý na hmatu osahávala jejich povrch – některé píchaly, jiné byly hladké. Určité části domu byly až příliš přecpané, ale bylo zvláštní, že i tam Leila vycítila, že se zde čehosi nedostává. V hlavním salonu odbíjely vysoké stojací hodiny, jejichž mosazné kyvadlo se houpalo dopředu a dozadu a gong z nich burácel až moc hlasitě, až moc vesele. Leila si často všimla, že ji šimrá v krku, a strachovala se, že se nejspíš nadýchala starého prachu, i když věděla, že každý předmět se nábožně čistí, voskuje a leští. Hospodyně přicházela každý den a jednou do týdne se konal „velký úklid“. Na počátku a na konci každého ročního období proběhl úklid ještě větší. A pokud přece jen někdo něco přehlédl, bylo jisté, že tetičce Binnáz to neujde, a protože úzkostně dbala na to, aby všechno bylo, jak říkala, „bělejší než bílé“, vydrbe to sodou.

Matka Leile vysvětlila, že dům dřív patříval arménskému lékaři a jeho manželce. Měli šest dcer, které všechny milovaly zpěv a měly různě posazené hlasy, od hlubokých po velmi vysoké. Doktor byl oblíbený člověk, který čas od času dovolil, aby u něj pacienti i bydleli. Nezlomně věřil, že hudba dokáže vyléčit i ty nejstrašnější rány na lidské duši, a proto všechny pacienty nutil, aby bez ohledu na to, zda mají, či nemají talent, hráli na nějaký hudební nástroj. Zatímco hráli – a že někteří z nich hráli vskutku bídně –, doktorovy dcery unisono zpívaly, až se dům houpal jako vor na rozbouřeném moři. Takhle to v domě vypadalo před vypuknutím první světové války. Nedlouho poté rodina zmizela a všechno tady nechala. Nějakou dobu Leila nemohla pochopit, kamže ti lidé odešli a proč se už dávno nevrátili. Co se s nimi stalo, s lékařem a jeho rodinou a se všemi těmi hudebními nástroji, které kdysi bývaly mocnými, vysokými stromy?

Pak se sem nastěhoval Hárúnův dědeček Mahmúd, vlivný kurdský aga. Dům byl odměnou od osmanské vlády za to, jakou úlohu sehrál při deportaci Arménů v této oblasti. Byl energický, oddaný, a aniž třebas jen na okamžik zaváhal, řídil se rozkazy z Istanbulu. Pokud úřady rozhodly, že určití lidé jsou zrádci, a je tudíž nutné je vypakovat do pouště Der-Zor, kde má naději na přežití jen málokdo, pak prostě táhli, i když se jednalo o dobré sousedy a staré přátele. Jelikož Mahmúd tímto způsobem prokázal svou loajalitu vůči státu, stal se důležitým mužem; místní obdivovali dokonalou symetrii jeho kníru, lesk jeho černých kožených bot, jeho grandiózní hlas. Byl respektován tak, jak jsou krutí a mocní lidé respektováni od úsvitu věků – spousta strachu a lásky ani špetka.

Mahmúd nařídil, že se všechno v domě musí zachovat v původní podobě, a nějakou dobu tomu tak i bylo. Nicméně se šuškalo, že těsně předtím, než Arméni, kteří si nesměli vzít svoje cennosti s sebou, město opustili, poschovávali někde poblíž hrnce mincí a truhly s rubíny. Netrvalo dlouho a Mahmúd a jeho příbuzní ostošest kopali na zahradě, na nádvoří, ve sklepeních, zkrátka obrátili každou píď půdy. Protože se jim nepovedlo nic najít, pustili se do rozbíjení zdí a vůbec neřešili, že i kdyby narazili na poklad, nepatřil by jim. Než to vzdali, dům se proměnil v hromadu sutin, takže ho bylo nutno znovu vystavět zevnitř. Leila věděla, že její otec, který jako kluk tohle šílenství viděl na vlastní oči, stále věří, že se někde skrývá truhla zlata, nevýslovné bohatství, které je na dosah ruky. Když v noci Leila zavřela oči a usnula, někdy se jí zdálo o špercích, které září v dálce jako světlušky nad letní loukou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 10 minut 38 vteřin.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.