STAR TREK: VOYAGER

UNWORTHY

Copyright © 2009 by CBS Studios Inc.

All Rights Reserved

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

This book was originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2020 for the Czech translation by Michaela Burock

Copyright © 2020 for Cover art by Ondřej Konvička

Copyright © 2020 for Cover layout by Jakub Schejbal

Copyright © 2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6868-2

Pro Marca Palmieriho

„Dokonalost je děsivá, neboť nemůže mít děti.“

– Sylvia Plathová

„Mnichovští manekýni“

Kapitola první

„Varování. Stabilita kvantové fáze je na devadesáti šesti celých sedmi set padesáti jedna procentech a klesá.“

„P’tak!“ zavýskala Miral z navigátorského křesla, které B’Elanna Torresová vybavila speciálním podsedákem, aby do něj mohla během letu připoutat svou tříapůlletou dceru.

„Počítači,“ řekla B’Elanna, zatímco jí nebezpečně docházela trpělivost, „přepočítej fázovou variaci a uprav ovládání deflektoru.“ Poté se otočila na Miral a dodala: „To slovo nepoužíváme, zlatíčko.“

„Přepočet dokončen. Upravuji telemetrii deflektoru,“ informoval ji počítač.

„Počítači, přepočítej upravenou stabilitu kvantové fáze.“

„P’tak!“ zopakovala Miral o něco zuřivěji.

„Stabilita kvantové fáze je na devadesáti devíti celých devadesáti dvou procentech.“

„Děkuji,“ odpověděla B’Elanna. Kdysi by nikdy s žádným počítačem tak zdvořile nejednala, ale vzhledem k tomu, že to byl jeden z mála dospělých hlasů, které slýchala během uplynulých čtrnácti měsíců, začala ho považovat za přítele a spojence.

B’Elanna se otočila v židli čelem k Miral a s mnohem menší zdvořilostí pronesla: „Miral Parisová, co znamená, když ti řeknu, abys nepoužívala určitá slova?“

Miral trochu sklonila hlavu a zaměřila svou pozornost na zbytek své brusinkové tyčinky. Existovala možnost, že část její odpolední svačiny skutečně skončila v jejím žaludku, ale dle velkých kusů lisovaných vloček, oříšků a bobulí, které měla přilepené na tvářích a prstech a rozdrobené na lacláčích, strávila poslední hodinu spíše tím, že si s tyčinkou hrála, než že by ji jedla.

„Nevim,“ řekla Miral trucovitě.

„Podívej se na mě,“ nařídila jí B’Elanna. Všechna ta léta, která strávila ve strojovně Voyageru, ji naučila postavit se kritickým selháním systémů, devastujícím střetům s nepřátelskými mimozemskými druhy a vesmírným anomáliím, ale za celou tu dobu nikdy nemusela použít tón, kterým tak často hovořila se svou dcerou. Na druhou stranu, její podřízení jí málokdy, jestli vůbec, lhali do obličeje.

„Miral Parisová, podívej se na mě,“ zopakovala.

Miral ji letmo přejela pohledem a potom si ze zbytku své svačiny nacpala do pusy vše, co se jen dalo.

„Miral,“ vyštěkla B’Elanna.

Konečně upoutala pozornost dítěte. Miraliny vytřeštěné oči, velké jako talíře a žádající o milost, se střetly s B’Elanninými. A pod nimi se jí tváře nafoukly na maximum, když její zuby zuřivě žvýkaly příliš velké sousto a ona se přitom pokoušela udržet sevřené rty.

B’Elanna bojovala s úsměvem. Celé týdny se snažila Miral naučit slušnému stolování a zjevně jí v hlavě uvízla jen důležitost žvýkání se zavřenými ústy.

Alespoň něco, uznala B’Elanna, zatímco se utvrzovala ve svém odhodlání zarazit Miraliny sklony opakovat slova, jež B’Elanna utrousila v okamžicích frustrace a která byla pro děti zcela nevhodná. Měla podezření, že to Miral dělala jen proto, aby v ní vyvolala reakci. Nicméně by bylo trochu kontraproduktivní, kdyby za necelé dva týdny pozdravila otce: „Nazdar, p’taku!“

B’Elanna o něco jemněji trvala na svém: „Však ty víš co.“

„Už tam budeme?“ zeptala se Miral, zatímco na sebe opět nadrobila.

„Neměň téma,“ opáčila B’Elanna, která její ubohý pokus odvrátit pozornost jinam okamžitě prokoukla. „Jsou určitá slova, která by děti neměly používat, i když je dospělí občas použijí. Ještě se musíš naučit spoustu slov, a až je budeš znát všechna, potom si můžeš vybrat ta, která chceš používat. Ale do té doby ti je budu vybírat já. Je to jasné?“

„Omlouvám se,“ povzdechla si Miral, zjevně jí to pravidlo hrozně trápilo.

„Mám tě ráda, zlato.“

„Mám tě ráda, mami,“ odpověděla Miral spíše ze zvyku. „Mami, zazpíváme si tu písničku hvězdám na dobrou noc?“

„Nechceš počkat, až bude čas jít spát?“ zeptala se B’Elanna.

„Ne, ty zpívej. Kula zpívá hrozně.“

Kula byl holografická chůva, kterého B’Elanna vytvořila, aby se o Miral staral během jejich dlouhé cesty ve chvílích, kdy lodní systémy vyžadovaly její plnou pozornost. Miralina kritika naznačovala, že bude potřeba zapracovat na Kulových hlasových podprogramech.

„Dobře, zlatíčko, začni,“ přikývla B’Elanna.

„Hvězdičko, hvězdičko, na nebi jasná,

Přišel čas zavřít očka tvá.“

B’Elanna měla pocit, že se rozplývá, když Miral spustila svůj šarm naplno a její hlas byl plný štěstí.

„Hvězdičko, hvězdičko, jen neměj strach,

zítra se vzbudím a budeš tu zas.“

„Varování,“ ozval se hlas počítače.

„Hvězdičko, hvězdičko…“

„Ticho, zlatíčko,“ řekla B’Elanna rychle.

„Stabilita kvantové fáze na devadesáti pěti celých devíti stech šedesáti devíti procentech a klesá.“

B’Elannou proběhla nepříjemná vlna adrenalinu. Byla v poslední části cesty, která se započala před více než dvěma a půl lety. Sekta klingonských odpadlíků věřila tomu, že je Miral Kuvah’magh, neboli klingonský spasitel, a rozhodla se, že nejlepší způsob, jak odvrátit apokalypsu, kterou mělo Miralino narození symbolizovat, bude ji zabít. Od té doby B’Elanna a její manžel, Tom, obětovali své štěstí ochraně jejich jediné dcery. Nyní se měli konečně znovu shledat, a to za jen o něco více než dva týdny.

Ještě překvapivější však bylo, že k této dlouho očekávané události mělo dojít v kvadrantu Delta. B’Elanna měla za to, že jej poté, co se posádka Voyageru zvládla vrátit po sedmi dlouhých letech domů, už neuvidí. Ale jen před několika dny obdržela od Toma souřadnice setkání, které potvrdily, že Hvězdná flotila Voyager opět vyslala do kvadrantu Delta. A že Tom dělá prvního důstojníka.

Popravdě, B’Elanna se zrovna neradovala z představy, že stráví zbytek svých životů v jedné z nejhorších částí vesmíru, kterou kdy měla tu čest poznat. Nicméně, její odůvodněné obavy vzaly za své, když si uvědomila, že kvadrant Delta je tak daleko od Vojáků Gre’thoru – oné klingonské sekty – jak jen to je možné.

Teď však měla strach, že kvantový proudový pohon bude potřebovat dost přemlouvání, aby je dovezl oněch čtyřicet pět tisíc světelných let, které ještě potřebovaly urazit. Za vodou, jak v duchu pokřtila svůj raketoplán a zázrak techniky – oficiálně známý jako Neregistrované plavidlo 47658 –, který byl pro ni aMiral domovem po více než rok. Kromě proudového motoru měl také prototyp rekrystalizující benamitové matrice, komunikační rozhraní, které by zahanbilo i mnohem větší lodě, navigační a skenovací systémy, jež byly vylepšeny Borgy inspirovanými návrhy, a tu nejmenší možnou holopalubu. Hlavně pro Miral.

Všechna její předchozí použití proudového pohonu byla omezena na krátké skoky, ne delší než třicet sekund. Cesta do Delty však měla trvat něco málo přes dvě hodiny. Věrná svému názoru, že pokud se něco může pokazit, tak se to pokazí, zadala kurz a zapnula pohon s dostatečným předstihem, aby cestou mohla udělat dostatek přestávek.

Za poslední dvě hodiny neustále bojovala s hlášením, které oznamovalo, že fázová integrita proudového tunelu selhává. Přicházelo natolik pravidelně, přibližně každých patnáct minut, že si na něj už skoro zvykla. Ale od posledního uplynuly sotva tři minuty, což znamenalo, že něco bylo opravdu špatně.

„Kulo,“ zavolala B’Elanna a tím okamžitě aktivovala holochůvu, prošedivělého starého klingonského válečníka, založeného na drahém a nyní již zesnulém příteli. Když se hologram objevil, B’Elanna pokývla směrem k Miral, načež zamířila po krátkém schodišti z hlavní kabiny do strojovny raketoplánu.

Co zjistila, bylo, že ovládání deflektoru – klíčové části proudového motoru – bylo za hranicí maximální tolerance.

„No do pr…“ začala, načež se zarazila a zbytek nadávky spolkla. Miral se dnes nepotřebovala naučit žádná nová slova.

Manuálně přenastavila hodnoty tak trpělivě, jak jen dokázala, ale stabilita kvantové fáze neúprosně klesla pod devadesát procent. Kolem osmdesáti pěti procent, plus mínus nula celá dvě, se proudový tunel zcela destabilizuje a bylo více než pravděpodobné, že raketoplán bude roztrhán na kusy, až z něj vypadne.

„Počítači, kolik času zbývá k cílovým souřadnicím?“

„Dvacet pět sekund,“ řekl počítač monotónně.

To bude nejdelších dvacet pět sekund jejího života.

„Varování,“ ozval se znovu počítač.

„Ztlum všechna zvuková varování,“ nařídila B’Elanna. Na hlavním ovládacím panelu strojovny mohla vidět vše, aniž by počítač přidával její stoupající úzkosti.

Přepočítala fázovou variaci tunelu pomocí programu, jejž navrhla, a který obsahoval bezpočet borgských algoritmů inspirovaných Sedmou z devíti. Kompenzace těchto variací byla nedosažitelný cíl, který přinutil Voyager od proudové technologie upustit. Ale její raketoplán byl menší a bylo nekonečně snazší jej stabilizovat, takže její program fungoval. Nyní se ovšem zdálo, že dosáhl limitu.

Ještě deset sekund a proudový motor se sám odstaví.

Jen vydrž pohromadě, říkala si B’Elanna, zatímco sledovala, jak se fázová integrita plíží k osmdesáti sedmi procentům.

Zadržovala dech, ale pískot motoru začal pomalu utichat a potom se každý systém na palubě rozsvítil červeně, zatímco tunel kolem se rozplynul a vyhodil raketoplán na správných souřadnicích. Následovala salva výbuchů všude kolem ní. Několik kritických systémů se přetížilo ve stejnou chvíli. Koutkem oka zahlédla protokol na přesměrování energie spuštěný Kulou, bezpochyby aby kolem Miral aktivoval ochranné silové pole.

B’Elanně zbylo jen několik vyhořelých panelů, vybuchlé plazmové obvody, které ještě pro jistotu jiskřily na protest, a štiplavý, kovový zápach, jenž jí plnil nos. Mohla by zreplikovat něco z toho, co potřebovala, ale replikátor měl to nejlepší za sebou. Byla nucena se postavit tomu, čeho se nejvíce bála od chvíle, kdy začala celou tuhle cestu plánovat. Opravy jí zaberou celé dny, a to jen za předpokladu, že je bude moct provést v dobře zásobeném vesmírném přístavu.

Za vodou zůstane mrtvý v kosmu, dokud nepřiletí Tom. Ale Voyager se mohl zdržet a zásob a vody je málo.

Co potřebuji, je přítel, pomyslela si zasmušile B’Elanna. Zoufalost její situace ji téměř přemohla, než si uvědomila, že vlastně přítele nedaleko své současné pozice má.

Jestlipak jsem mu chyběla tolik, jako on mně, uvažovala B’Elanna, zatímco se pustila do práce na komunikačních obvodech.

„Sedmá? Sedmá, kde jsi?“

Chakotayovi stále bušilo srdce z námahy, se kterou byl nucen rozrazit dveře řadového domu v San Francisku poté, co neodpověděla na jeho opakované klepání. Zatímco horečně prohledával přízemí, uvažoval, co strašného se mohlo udát v oněch šesti hodinách, jež uplynuly od chvíle, kdy ji viděl naposledy.

Většinu včerejšího večera strávili dlouhou návštěvou hospice, ve kterém byla umístěna Sedmé milovaná teta Irene. Přestože Sedmá tomuto kroku dlouho oponovala, Chakotay ji nakonec pomohl smířit se s tím, že to bylo nejen nutné, ale i v Irenině nejlepším zájmu. Sedmá byla posledních osmnáct měsíců tetinou hlavní pečovatelkou, zatímco irumodický syndrom pustošil její mysl. Avšak Sedmá sama již nebyla ve stavu, ve kterém by byla schopna poskytovat tetě nepřetržitou péči. Navíc doktoři předpokládali, že Irenino utrpení skončí v průběhu několika dnů.

Když se Sedmá a Chakotay po návštěvě loučili, trvala na tom, že je dost unavená, a on jejím slovům věřil. Přesto, jen stěží by mohl uvěřit tomu, že by upadla do spánku natolik hlubokého, aby neslyšela jeho bušení na dveře. Dech se mu v panice zrychlil stejně jako tempo kroků a pospíchal po schodech do druhého podlaží, aby pokračoval v hledání. Po celou tu dobu jen nadále volal: „Sedmá? Sedmá, kde jsi?“

Nakonec ji našel, jak sedí v temném koutě své ložnice. Ruce měla pevně semknuté kolem kolen a sytě modré oči sice otevřené, ale pohled nekonečně prázdný.

„Sedmá!“ zvolal znepokojeně.

Zůstala dokonale nehybná, až na pomalé mrknutí, které jak doufal, mohlo být alespoň nějakou známkou vnímání.

Rychle roztáhl nejbližší závěs, aby mohl lépe zhodnotit její stav. Kůže vypadala ještě o odstín bledší než obvykle a čelo, tváře a ruce měla na dotek vlhké. Dlouhé, světlé vlasy volně sepnuté na vršku hlavy, několik neposedných pramenů se jí přilepilo zezadu na krk. Měla na sobě černé kalhoty a přiléhavé červené tílko. Sako, které leželo zmuchlané u nohou postele, by jinak bylo poslední součástí jejího civilního oblečení. Chakotay se neuklidnil, dokud si neověřil její dech a pulz. Ač sice oba pomalé, taky byly silné a pravidelné.

Obával se, že k něčemu podobnému dojde – Sedmá za sebou měla několik velmi náročných měsíců a většina lidí by se nejspíš zhroutila mnohem dříve. Jemně ji zvedl, položil na postel a poté se pustil do prohledání místnosti, aby zjistil, co ji přinutilo stáhnout se do své mysli.

Sedmá svůj život započala jako Annika Hansenová, lidská dívka, která byla v sedmi letech asimilována Borgy. O mnoho let později byla Borgy vybrána, aby hovořila s jejich novými „spojenci“ z Voyageru. Toto spojenectví nakonec posloužilo svému účelu, ale aby pro loď zajistili bezpečí, Chakotay a kapitán Kathryn Janewayová se rozhodli Sedmou odpojit od zbytku Společenstva. Zpočátku jejich rozhodnutí záštiplně odmítala, ale postupem času začala oceňovat svou individualitu, kterou jí Borgové ukradli, a stala se cenným členem posádky.

Loď zvládla dokončit původně mnohem delší cestu z kvadrantu Delta do kvadrantu Alfa mnohem rychleji, než se předpokládalo, a po návratu na Zem ji všichni považovali za jakousi abnormalitu. Všichni kromě její tety, která ji domů přivítala s otevřenou náručí a bez otázek, i když ji dávno považovala za mrtvou. Postupně začala genialitu Sedmé oceňovat i Hvězdná flotila a v posledních několika letech ji povolali, aby svoji expertízu propůjčila výuce na Akademii. Její znalosti nebyly nikdy cennější než před několika měsíci, kdy Borgové započali svou šílenou invazi. Sedmá stála po boku prezidentky Federace a po celou dobu „konfliktu“ jí byla poradcem. Caeliarové, mocný a xenofobní druh – a tím pádem i Federaci neznámý – přeměnil Borgy z členů Společenstva na členy Caeliarského celku, a tím pádem ukončil boj.

Tato přeměna osvobodila miliardy Borgů, a i Sedmou zbavila její anorganické podstaty – syntetických implantátů, které regulovaly mnohé z jejích životně důležitých biologických funkcí. Fyzicky byla stejně silná jako předtím, ale mentálně byla rozpolcená mezi vlastními myšlenkami a hlasem, který jí neustále opakoval: „Jsi Annika Hansenová.“

Sedmá s tím hlasem odvážně bojovala několik měsíců, ale poslední dobou se v důsledku série traumatických událostí začal vymykat kontrole: neustále se zhoršující stav její tety a smrt bývalé kolegyně a drahé přítelkyně B’Elanny, která zahynula i se svou dcerou. Sedmá nepochybovala o tom, že se jí ten hlas podaří udržet pod kontrolou, ale jen dokud si neuvědomila, že tomu bude muset čelit sama – všichni její přátelé z Voyageru  se vydali na novou nebezpečnou misi.

Když se Chakotay dozvěděl, jak na tom skutečně je, uvědomil si, že jí s tím musí pomoct. Společně dali dohromady plán a nyní jim zbývalo už jen několik dní, než opustí Zemi a vydají se na novou cestu.

V posledních pár hodinách však něco překonalo i obdivuhodnou odolnost Sedmé.

Vedle počítače stála nedotčená sklenice tekuté výživy, jinak byl její stůl prázdný. Co se k čertu stalo? pomyslel si Chakotay, zatímco se dál potácel na hranici paniky. Obrátil svou pozornost k počítači a všiml si na obrazovce aktivního centra zpráv, a že naposledy přehraná zpráva byla z hospice. Roztřesenými prsty aktivoval přehrávání a jedna z Ireniných ošetřovatelek se objevila na obrazovce.

„Je mi velmi líto, že vám to musím sdělit takto, profesorko Hansenová, ale Irene zemřela. Byla jsem si jistá, že budete chtít být okamžitě informována. Její ostatky udržujeme ve stázi. Víme, jak je pro vás důležité se s ní rozloučit.“

Zoufalství naplnilo Chakotayovo srdce. Měl Irene rád a těšila jej radost, s jakou přijala Sedmou do svého života. Byla to inteligentní a soucitná žena a Sedmá se s ní rychle sblížila. Irene pro ni byla první skutečnou rodinou. Její nemoc přispěla k současnému stavu Sedmé a ošetřovatelka, která ji s touto smutnou zprávou kontaktovala, nemohla znát rozsah poškození, které tím způsobila. Přesto měl Chakotay iracionální chuť jí zakroutit krkem.

Posadil se na okraj postele a vzal její zpocené ruce dosvých.

„Sedmá, musíš mě vyslechnout. Vím, že je to těžké, ale oba jsme věděli, že ten den brzy přijde. Irene by tě nechtěla takhle vidět. Milovala tě a chtěla pro tebe jen to nejlepší. Tvůj návrat jí přinesl do života mnoho radosti a to, jak ses o ni starala po několik posledních let jejího života, jí bylo velkou útěchou. Teď spolu půjdeme říci svá sbohem, ano? Zůstaneme tam tak dlouho, jak jen budeš chtít. Ale k tomu se nejdřív musíš probrat. Sedmá? Sedmá, slyšíš mě?“

Dlouhé ticho ho přesvědčilo o tom, že Sedmá byla ztracená. Přeběhl k počítači a odeslal dvě urgentní zprávy.

Vše, co teď mohl dělat, bylo čekat.

Jsi Annika.

Sedmá stála na otevřeném náměstí nádherného města. Široké pohyblivé chodníky v pravidelných intervalech protínaly bílou mramorovou podlahu, a to v několika patrech. Obrovské nádvoří bylo obklopeno vysokými budovami ze skla a oceli a obloha nad nimi měla jemný jantarový nádech. Přímo před sebou viděla dlouhé mělké jezírko plné tmavé vody. Kolem byly podivné sochy a stromy pečlivě prostříhané do absurdních tvarů. Město vypadalo zcela opuštěné a jeho hrobové ticho napovídalo, že nebylo onou pulzující metropolí, kterou naznačovaly budovy kolem.

Přistoupila k jezírku a prohlížela si svůj odraz.

Jsi Annika, zopakoval hlas.

Sedmá se odmítla nechat zatáhnout do další hádky s vetřelcem ve své mysli. Zajisté už nyní musel vědět, jaký byl její názor na věc.

Jsi Annika.

„Jsem Sedmá z devíti,“ zamumlala automaticky.

Voda se náhle začala třást. Sedmá opatrně couvla, zatímco se vynořila malá postava. Byla jí zároveň povědomá a zcela cizí.

Na hladině vody stála mladá dívka s jahodově blond vlasy. Obličej měla nepochybně lidský, ale ruce jí sahaly téměř po kolena, a široká, obrovská chodidla měla jen dva prsty a pařátovitý výrůstek. Byla zavinutá do průhledné látky levandulové barvy, která jí sahala po kotníky.

„Proč odporuješ?“ zeptala se.

„Kdo jsi?“ chtěla vědět Sedmá, i když se děsila skutečnosti, že už odpověď znala.

„Jsem Annika/Ty jsi Annika,“ odpověděli jí současně dívka i hlas.

„Jsem Sedmá z devíti,“ zakřičela ve vzdorovité odpovědi.

Dívčinu tvář zahalil smutný, avšak i rošťácký úsměv.

„Už ne,“ ujistila Sedmou.

Ta zjistila, že se náhle nemůže pohnout. Kůže ji začala svědit, napínat se a měla pocit, jako by tuhla. V krku se jí zachytil vzdech a zastavil tak v zárodku výkřik, který vycházel z její samotné podstaty.

Annika se začala hihňat.

Pomoz mi, pomyslela si v hrůze Sedmá.

Ale i kdyby byla její prosba hlasitá, nebyl tam nikdo, kdo by ji vyslyšel.

Jemné zaklepání na dveře přimělo Chakotaye opustit Sedmou a seběhnout dolů po schodech. Otevřel domovní dveře a před sebou uviděl stát klidného a velmi sebevědomého mladého kadeta.

„Ichebe,“ usmál se úlevně Chakotay a přátelsky ho objal. „Díky, že jsi přišel tak rychle.“

Icheb mu jeho projev náklonnosti poněkud vlažně oplatil a poté se od něj odtáhl, aby se zeptal: „Kde je Sedmá?“

„Nahoře,“ odpověděl Chakotay vyrovnaně.

Mladíkův obličej se svraštil v obavách. „Něco se děje, že?“

Chakotay zvedl ruku, aby zarazil další otázky.

„Posaď se a všechno ti vysvětlím.“

Icheb nadzvedl bradu a naklonil hlavu ke straně, jako by zpracovával žádost, kterou shledával zneklidňující. Chakotayovi to připomnělo dny, kdy byl, stejně jako Sedmá, více Borgem než čímkoli jiným.

Nakonec se Icheb vydal skrze obývací pokoj a usadil se na kraji gauče s rukama složenýma v klíně.

„Než budu pokračovat, Ichebe, musím se tě na něco zeptat,“ začal zdrženlivě Chakotay.

Přikývl na něj, aby pokračoval.

„Jak jsi se měl posledních pár měsíců?“

„Moc dobře, děkuji,“ odpověděl Icheb automaticky.

„Jsi si jistý?“ zeptal se Chakotay.

„Zcela.“

Vzhledem k tomu, jak zdravě mladík vypadal, necítil Chakotay potřebu se ho více vyptávat, i když tomu, vzhledem ke stavu Sedmé, jen stěží rozuměl.

Než pokračoval, těžce polkl. Díky jeho hluboce zakořeněnému smyslu pro povinnost pro něj bylo velmi obtížné riskovat porušení důvěry, jíž do něj Hvězdná flotila vložila, stejně jako Ichebovu budoucnost v této organizaci, kterou tak bezvýhradně přijal za svou.

Naneštěstí na tom však nyní možná závisel Sedmé život.

„Jsem si jistý, že víš, že před několika měsíci Borgové napadli prostor Federace a byli poraženi jen díky mimozemskému druhu zvanému Caeliarové.“

„To jméno jsem slyšel, kapitáne,“ odpověděl Icheb, „i když nevím nic o jejich aktivitě během oné bitvy. Kadeti obdrželi přísný zákaz snažit se o Caeliarech cokoli zjistit, i když mnoho z nás, jak si jistě umíte představit, je pochopitelně zvědavých.“

„Samozřejmě, že jste,“ odpověděl mu. „A od teď jsem jen ‚Chakotay‘. Před několika dny jsem na svoji funkci rezignoval.“

„Proč?“ zeptal se Icheb defenzivně, jako by se ho Chakotayův čin osobně dotýkal.

„Nemohu současně sloužit ve Flotile a pomáhat Sedmé, a nyní mě ona potřebuje více než Flotila.“

Icheb se nadechl, aby mu položil další otázku, ale Chakotay pokračoval.

„To, co se ti chystám říct, jsou tajné informace a věřím tomu, že zůstanou jen mezi námi.“

Icheb zrudl, když mu došly možné potenciální dopady jeho žádosti, ale nakonec kývl na souhlas. Milovat a obdivovat Flotilu se naučil pouze od posádky Voyageru, která ho vysvobodila z borgského zajetí. Tím pádem neexistovaly pochybnosti o tom, komu bude navždy patřit jeho nehynoucí oddanost.

„Příliš toho o Caeliarech nevíme,“ řekl Chakotay. „Ale víme, že Borgy ani tak neporazili, jako spíše asimilovali.“

Z Ichebova obličeje vyprchala veškerá barva. Asimilovat nebylo slovo, které by jeden mohl jenom tak z rozmaru používat v přítomnosti bývalého Borga.

Chakotay pokračoval. „Jestli jsem dobře rozuměl vysvětlení Sedmé, Borgové byli před tisícovkami let zcela nezáměrně stvořeni Caeliary. Co Caeliarové udělali, když byla borgská invaze na svém vrcholu, bylo, že přivedli tyto ztracené duše zpět do svého celku. Borgové se přeměnili v Caeliary, a jak jsem od Sedmé slyšel popis této přeměny, byla to děsivá, ale nakonec úžasná věc.“

Icheb znepokojeně vstal.

„Ale já jsem se Sedmou od té doby několikrát mluvil. Byla…?“ začal.

„Ne,“ ujistil ho Chakotay, aniž by ho nechal dokončit jeho zjevnou otázku. „Sedmá byla přeměněna. Její borgské implantáty se rozpustily. Přestože v jedné chvíli byla schopná zažít spojení s celkem, nakonec byla od spojení s ním odříznuta. Pokud dokážeme říct, je nyní zcela lidskou bytostí.“

„Jak je to možné?“ dožadoval se Icheb. „Sedmá nemohla přežít bez svých implantátů, anebo regeneračního procesu. Nemohly jenom tak zmizet, muselo je něco nahradit.“

„Myslím si totéž,“ přikývl v odpověď Chakotay. „Caeliarové jsou složení z catomů – umělých částic, které mohou být naprogramovány do jakékoli formy. Věřím tomu, že její implantáty byly nahrazeny catomy.“

„A to je dobře?“ zeptal se obezřetně Icheb.

„Fyzicky je v pořádku. Jak Lékařské oddělení Hvězdné flotily, tak Doktor to potvrdili. Ale od té přeměny Sedmá stále slyší ve své hlavě hlas, který trvá na tom, že Sedmá je Annika Hansenová.“

„Ale ona je Annika Hansenová,“ řekl Icheb, „i když vím, že toto označení nepreferuje.“

„Annika byla asimilovaná v sedmi letech. Sedmá má na její existenci jen několik vzdálených vzpomínek a většinu z nich bolestných. Vždycky o sobě uvažovala jako o Sedmé z devíti. Vyrostla a dospěla jako Borg a nyní se jen těžko podřídí vůli hlasu, který trvá na tom, že musí opustit vše, čím se stala. Zpočátku se snažila přizpůsobit a doufala, že ten hlas ustoupí. Ale během posledních týdnů prožila řadu traumatických událostí – hospitalizaci své tety, ztrátu B’Elanny a Miral, a odlet většiny z jejích bývalých kolegů na palubě Voyageru tam, kde to dříve bývalo jejím domovem. Od té doby pro ni bylo stále obtížnější s tím hlasem bojovat.“

„Sedmá ten boj prohrává, že?“ zeptal se Icheb.

„Obávám se, že ano,“ odpověděl Chakotay. „Ale myslím, že společně jí dokážeme pomoct.“

„Jak?“

„Než se dostaneme k jak, potřebuji něco vědět,“ požadoval Chakotay. „Ty jsi také býval Borg. Cítil jsi něco jako to, co popsala Sedmá?“

„Ne,“ řekl Icheb bez zaváhání. „Ale nesmíte zapomenout, že chvíli po návratu Voyageru na Zem jsem byl společně se Sedmou a Doktorem uvězněn a po několik dní mi nebylo umožněno regenerovat. Moje brunalská fyziologie se během té doby znovu prosadila a ztratil jsem schopnost své implantáty používat, stejně jako jejich fyzickou potřebu. Pak mi byly všechny odstraněny.“

„Dobře,“ řekl Chakotay s úlevou.

„Ale jak…?“ začal Icheb a byl rychle umlčen dalším zaklepáním na dveře.

„Vydrž,“ nařídil mu Chakotay a vydal se otevřít.

Přesně jak očekával, stála před ním další dlouholetá přítelkyně, Světa, s přísnými rysy v chladné vypočítavosti a s hřívou platinově blond vlasů spletenou do copu, který jí spadal prostředkem zad až téměř k pasu. Přestože tomu bylo již více než dekádu, co přivedla Chakotaye k Makistům, nevypadala, že by od té doby zestárla byť jen o den.

„Díky, že jsi přišla,“ řekl Chakotay upřímně.

„Povídal jsi, že je to naléhavé,“ odpověděla opatrně.

„To je,“ potvrdil. „Pojď dál, prosím.“

Světa se mu podívala do očí pronikavým pohledem. Chápal její obavy. Naposledy, když se viděli, se potácel v bahně svých vlastních temných problémů a ostře ho tehdy pokárala za způsob, jakým se utápěl ve vlastním žalu. Nerozešli se tehdy v dobrém, ale nyní nebyl na hojení starých ran čas.

Naštěstí se zdálo, že Světa okamžitě vycítila jeho naléhavost, stejně jako jeho sebekontrolu a současnou situaci. „Je dobré tě mít zpět.“ Usmála se, když překračovala práh.

„Je dobré být zpět,“ odsouhlasil.

Kapitola druhá

Doktor nikdy nebude schopný mít biologického potomka.Byl hologram, takže rozmnožování nepřipadalo v úvahu. Přesto ale věřil, že pocit hluboké pýchy, který zažíval, když seděl naU.S.S. Galen – experimentální lékařské lodi, kterou on a jeho stvořitel, doktor Lewis Zimmerman, navrhli, se značnou dávkou pomoci od jejich dlouhodobého spolupracovníka, poručíka Reginalda Barclayho – mohl být stejný jako ten, který by cítil novopečený rodič.

První ošetřovna, kterou kdy poznal – ta na Voyageru  –, byla výkonem odpovídající specifikacím, i když možná až příliš utilitářská. A ačkoli by nejspíše nikdo po příchodu na ošetřovnu Galena jejímu interiéru obdivně netleskal, měl Doktor za to, že tlumené odstíny hnědé doplněné jemnou zelenou společně vytvářely barevné schéma, které místnost činilo příjemnou. Ale důležitější než tyto povrchové změny byly součásti designu, na kterých trval on sám a které celý prostor měnily v příjemnější a užitečnější jak pro lékaře, tak pro pacienta.

Svou soukromou kancelář měl poblíž vchodu, takže mohl vidět, kdo vchází, i pokud byl počítač naprogramován, aby mu neoznamoval nově příchozí. Ošetřovna se skládala ze tří pohotovostních biolůžek a řady samostatných vyšetřovacích místností, novinka, o které věděl, že ji pacienti ocení. Vedle hlavní ošetřovny byla umístěna také oddělení chirurgie, intenzivní péče a rekonvalescence. Další dvě velká oddělení se nacházela o palubu níže pro případ, že by katastrofální událost zasáhla celou flotilu. Doktor doufal, že je nikdy nebude muset použít, ale během jeho letité služby nabyl přesvědčení, že takové naděje bývají leckdy plané, až nerealisticky optimistické.

Primární funkcí Galena bylo poskytovat zdravotnickou podporu flotile vypravené Federací, jež se vydá do kvadrantu Delta, hned jak bude dokončena diagnostika. Což znamenalo, že většina prostoru lékařského plavidla byla Doktorovou doménou. Avšak oproti ostatním lékařským lodím, tato měla být v případě nouze obsloužena téměř výhradně hologramy. Proto byly holografické emitory nainstalované po celé lodi. Na rozdíl od holopaluby ale nepřizpůsobovaly okolí přání jednotlivce, nýbrž aktivovaly pohotovostní zdravotnické, inženýrské anebo bezpečnostní hologramy dle potřeby.

Zatímco se Doktor soustředil na vytvoření dokonalého lékařského zařízení, Zimmerman a Barclay se soustředili na návrhy hologramů. Zatím se zdálo, že každý, s kým Doktor hovořil, převážně lékaři a sestry, buď splňovali, anebo dokonce předčili očekávání. Pochyboval, že pokud by kdokoli musel použít zařízení na Galenovi, tak by poznal, kdo je hologram, a kdo není. Doktor horečně doufal, že jednoho dne na tom ani nebude záležet.

Chronometr v jeho kanceláři zapípal a upozornil ho, že se má dostavit na můstek. Reg cosi potřeboval od velící důstojnice a nerad s ní jednal sám.

Samozřejmě to nemělo nic společného s ní jako osobou – Clarissa Glennová byla inteligentní, pohotová a mimořádně profesionální. Absolvovala nejen lékařský výcvik, ale také splnila velmi přísné podmínky pro velitelskou dráhu Hvězdné flotily, což byla vzácná kombinace. Ačkoli Glennová byla hodností komandér, jako velitel lodi užívala titulu kapitán. Doposud jí byl Doktor ohromen, stejně jako ostatními organiky přidělenými na Galen. Zdálo se, že všichni z nich respektují úkol plavidla a rozhodně s Doktorem jednali s úctou a respektem příslušícími jakémukoli vyššímu důstojníkovi Hvězdné flotily.

Ale Barclay nebyl schopný v přítomnosti Glennové mluvit od první chvíle, co je představili. Doktor nemusel dvakrát hádat proč – kapitán byla mladá a atraktivní, o kousek vyšší než Doktor a ve výborné tělesné kondici. Světle zrzavé vlasy jí končily hluboko v zádech, jen ve službě je nosila pečlivě spletené. Oči měla neobvyklého světle zeleného odstínu. Ve zkratce, Glennová byla vše, po čem by Reg na ženě toužil, a to i bez jejích impozantních úspěchů. Z Rege to dělalo učiněný uzlíček nervů.

Doktor spěchal krátkým koridorem k turbovýtahu, jímž posléze vyjel o dvě patra výš na můstek. Uvažoval, jestli byl Reg vůbec schopen pochopit fakt, že on sám byl fascinující osoba a měl by se ve společnosti Glennové rozhodně cítit více než pohodlně.

Nejspíš ne, pomyslel si Doktor, a potom se zaradoval nad představou začátku nového a vyzývavého projektu.

Komandér Clarissa Glennová seděla ve velitelském křesle s klidným výrazem ve tváři. Než šla ráno do služby, strávila ve své kajutě hodinu cvičením daštanga jógy, hybridního cvičení, které spojovalo dávné hatha pozice s náročnějšími vulkánskými dýchacími a meditačními technikami – naučila se ji před lety během své lékařské rezidentury v kolonii Tendara. Posilovat tělo a vyčistit mysl pro ni bylo stejně důležité jako jíst a spát. Ale kvůli velitelským povinnostem často shledávala velmi obtížným si své rituály udržet. Nicméně, moc dobře chápala jejich význam, a tak si vždy nějakou tu chvilku našla.

Někomu by se mohl zdát můstek na Galenu malý, ale ona se rozhodla, že tři stanice umístěné vzadu za jejím a zároveň jediným křeslem – taktická, operační a vědecká – a jednoduchý panel ovládání kormidla před ní, vytvářejí útulný a minimalistický prostor, ze kterého se všechny lodní operace vlastně řídí docela efektivně.

Za malým kormidlem seděl s nervózním výrazem praporčík Ben Lawry, který akorát dokončil Akademii. Nemohla mu mít bázeň za zlou. Hvězdná flotila právě vložila bezpočet hodin práce a vzácných zdrojů do výbavy devíti lodí, včetně té její, které se měly vydat do kvadrantu Delta. Motory kvantového proudění byly stále poměrně novou technologií, a ačkoli byly kriticky důležité propočty fázové variace potřebné k udržení proudového tunelu prováděny počítačem, jejich ovládání zůstávalo na pilotovi. I nejmenší chyba mohla mít fatální následky. Byla to výzva i jen pro jedno jediné plavidlo, ale během několika následujících minut se očekávalo, že Lawry a osm dalších pilotů spojí své síly, aby jedním tunelem proletěl celý operační svaz. Takový úkol by znervóznil i toho nejdrsnějšího zkušeného pilota. Lawryho napjatý výraz naznačoval, že než se ráno hlásil do služby, aby se postavil této monumentální výzvě, vzdal se jak spánku, tak snídaně.

Mladíkova nervozita Glennové připomněla její dny coby rezidenta, kdy se nemohla zbavit pocitu, že je jen podvodnice, jíž byl přidělen úkol, na který nebyla vůbec připravena, a že ji každou chvíli odhalí.

Vstala a přešla k němu. „Praporčíku Lawry,“ řekla mu a dala si pozor, aby to bylo co nejtišeji.

„Ano, pane?“ odpověděl. Páteř měl, jako by spolkl pravítko, a ze strnulých ramen přímo vyzařovalo napětí.

„Můžete mi udělat laskavost?“ zeptala se ho.

Byl překvapený, že od své velící důstojnice slyší něco, co znělo jako osobní žádost. Otočil se k ní. „Pokud to bude možné, pane.“

„Dýchejte,“ řekla rozhodně.

Znělo to jako rozkaz, a tak poslechl. Jeho pokus byl poněkud mělčí, než by si přála, ale alespoň trochu mu polevilo to napětí v ramenou.

„Ještě něco, pane?“ zeptal se, zjevně uvažoval, jestli mu něco uniká.

„Znovu,“ přikázala Glennová, „trochu více zhluboka.“

Lawry tak učinil a jeho obličej konečně ztratil výraz lapeného zvířete.

„Jaký je náš stav?“ zeptala se.

„Očekáváme povolení od Voyageru k prvnímu pokusnému letu, pane.“

„Potom tedy vyčkejme toho, co jistě přijde, beze strachu z nepředvídaných následků,“ zopakovala svoji vlastní osobní mantru, která jí nejednou pomohla tváří v tvář znepokojivým situacím.

„Ano, pane,“ přikývl Lawry s jasným a rozhodným pohledem, načež se otočil zpět ke své konzoli.

Glennová uslyšela tiché zasvištění dveří můstku, ale odolala pokušení obrátit k nim pozornost. Občas bylo obtížné si pamatovat, že si lze vybrat, na které podněty bude jeden reagovat a na které ne, ale snažila se ke svým velitelským rozhodnutím přistupovat stejně jako k těm lékařským. Povědomí o možných rozptýleních bylo nápomocné, jen pokud neomezovalo schopnost se soustředit na prováděný úkol. Nyní bylo jejím úkolem se ujistit, že všichni důstojníci na směně alfa provádějí své úlohy efektivně a s klidem. Pokud by bylo její pozornosti třeba jinde, počká, dokud tam nebude vyžadována.

„Dobré ráno, kapitáne,“ ozval se mile příjemný a sebevědomý hlas jejího hlavního lékařského důstojníka.

„Dobré ráno,“ odpověděla a i se za Doktorem otočila. Krok za ním stál její inženýrský a holografický specialista, poručík Reginald Barclay. „Vám oběma,“ dodala rychle.

„Poručík Barclay by měl jednu žádost, kapitáne,“ pronesl Doktor.

Neznala Doktora ani poručíka Barclayho moc dlouho. Její první dojem z Doktora byl však pozitivní – shledávala osvěžujícím, že jeho tvůrce se rozhodl použít svůj vlastní vzhled jako základ pro hologram namísto nějakého idealizovaného vzoru. Tudíž tento neskutečně pokročilý hologram, který v sobě obsahoval lékařské vědomosti tisíců lékařů, před ní stál v podobě průměrně vysokého plešatějícího muže středního věku. Doktor byl vysoce schopný lékař a jeho nadšení pro současný úkol bylo nakažlivé. Glennová byla ráda, že jej bude mít během následující mise na palubě, a to nejen vzhledem k jeho předchozím zkušenostem z kvadrantu Delta.

Pochopit poručíka Barclayho bylo o něco obtížnější. Jeho záznamy svědčily o letech příkladné služby – opakovaně se vyznamenal během pobytu na Enterprise a jeho práce na projektu Pathfinder s významným designérem holoprogramů Lewisem Zimmermanem byla vysoce přínosná. Ale Barclayho nesmělá povaha byla s jeho úspěchy v přímém rozporu. Glennová by ho nejraději posadila a jemně mu vysvětlila, že ve vesmíru bylo mnohem méně důvodů k obavám, než si myslel. Poručík byl bezesporu nejpodivnějším shlukem charakterových vlastností, jaké kdy u důstojníka viděla.

„A je nějaký důvod, proč poručík nežádá sám?“ zeptala se. Svých slov litovala hned, jak je vyslovila. Poručík Barclay reagoval zaujatým zíráním na spodní část její židle.

„Poručík Barclay je více než schopný vás požádat sám, kapitáne,“ Doktor odpověděl tónem, který dával tušit, že spíš doufá, že je to pravda, než že by tomu sám věřil. „Nicméně, chtěl jsem, abyste věděla, že má ve své žádosti moji plnou podporu.“

„Děkuji, Doktore,“ odpověděla. „Inu dobrá, počítám s tím. Poručíku?“

„Ano, pane, madam, promiňte, komandére… eh, kapitáne,“ vykoktal Barclay.

„Pane je v pořádku,“ řekla povzbudivě.

Barclay se zhluboka nadechl na povzbuzení a potom pokračoval: „Napadlo mě, že nám ten zkušební let poskytuje jedinečnou šanci vyhodnotit mnoho systémů, o kterých jsem si jistý, že bychom si všichni přáli, abychom s nimi během cesty byli více seznámeni.“

Glennová se snažila odhadnout, co tím myslel, ale byla v koncích.

„Jako například?“ zeptala se.

„PBH,“ řekl Barclay o trochu sebevědoměji.

„Pohotovostní bezpečnostní hologramy?“

„Ano, pane. Ano, to je přesně, ty jsou právě…“ koktal Barclay a ztrácel při tom odvahu.

„Sice jsme je pečlivě testovali na stanici Jupiter, ale tohle by mohla být naše první šance je otestovat za více stresujících a realistických podmínek,“ dodal bez pauzy místo Barclayho Doktor.

„Má snad některý z vás pocit, že existuje možnost obsazení vetřelci během testovacího letu?“ zeptala se Glennová s potlačovaným úsměvem.

„Samozřejmě ne,“ řekl Barclay ještě sklesleji.

„Nicméně,“ vložil se do toho Doktor, který se nehodlal nechat odbýt jednoduchým argumentem, „těch několik živých a dýchajících důstojníků na palubě nemusí být zvyklých na některé z prvků našich holografických jednotek, včetně jejich vzhledu. Čím dříve si na ně zvyknou, tím jednodušší pro ně bude se přizpůsobit této vlastnosti naší úžasné malé lodi.“

Komandérčino čelo se svraštilo. „Jejich vzhledu? Jsou to snad bezpečnostní důstojníci, ne?“

„Ano. Nicméně jejich matrice jsou založené na některých více hrůzu budících druzích, se kterými se Hvězdná flotila během let setkala. Jsou samozřejmě naprogramováni, aby reagovali jako jakýkoli jiný důstojník Flotily, ale jejich bojová taktika odpovídá síle jejich druhu,“ řekl Barclay. „Například Gornové mohou použít svůj ocas…“

„Promiňte, řekl jste Gornové?“ zeptala se zaraženě Glennová.

„Ano, pane,“ řekl s hrdým úsměvem Doktor. „PBH typu 1 se projevil jako vysoce schopný v boji zblízka, ačkoli Pahkwa-thanhové a Hirogeni mají také unikátní schopnosti, které jistě shledáte působivými.“

Až do té chvíle Glennová o vzhledu svého holografického bezpečnostního personálu nikdy neuvažovala. Nějak předpokládala, že stejně jako Doktor a následující verze pohotovostních zdravotních hologramů vyvinutých během let, budou důstojníci založeni na lidském vzhledu. Glennové došlo, že to byl nevhodný etnocentrický postoj, hned jak si to pomyslela. Uvažovala, jestli praporčík Lawry, praporčík Drur u operačního, poručík Velth u taktické konzole a praporčík Selahová u vědecké, všichni do jednoho Terrané, budou také překvapení, až se náhle ocitnou v obležení mimozemských důstojníků.

„Chápu,“ řekla Glennová. „Děkuji vám za návrh, poručíku Barclay. Prosím, proveďte ho.“

„Děkuji, pane,“ přikývl o něco sebevědoměji Barclay, zatímco se Doktor vedle něj usmíval.

Když odešli z můstku, zjistila, že uvažuje nad tím, do čeho se to vlastně namočila, když přijala velení.

Dýchej, připomněla si. Prostě dýchej.

První důstojník Voyageru nadporučík Thomas Paris se obvykle snažil dělat věci s nadhledem. Jako veterána bezprecedentní výpravy Voyageru do kvadrantu Delta ho už máloco dokázalo překvapit nebo rozhodit.

Ale když následoval kapitána z její pracovny ke křeslům a díval se cestou na členy posádky, žaludek se mu sevřel. Každá ze stanic na můstku Voyageru byla obsazena přiděleným důstojníkem ze směny alfa – Lasren u operačního centra, Kim u taktické konzole, Patel u vědecké a Conlonová u inženýrské stanice, až na jednu do očí bijící výjimku. V pilotním křesle stále seděla praporčík Gleezová z gama směny.

Kapitán Afsarah Edenová, mrštná žena, která dle hodnosti musela být mnohem starší, než kolik by jí Tom na základě vzhledu hádal, se elegantně posadila do prostředního křesla, zatímco on sám si sedl po její levici. Po dlouhém čase stráveném na původním můstku Voyageru přišla Tomovi nově přidaná židle po pravici Edenové stále trochu zvláštní. Byla určená pro specialistu mise anebo admirála flotily, pokud by chtěl situaci pozorovat odsud. Avšak tohoto rána, stejně jako všechna ostatní, která uplynula, co flotila odstartovala, se admirál Batiste zjevně rozhodl přenechat vše ve schopných rukou Edenové. Paris nemohl uvěřit tomu, že ti dva kdy byli svoji a i přes to, co nepochybně bylo bolestným rozvodem, spolu stále dokázali sloužit se srdečností a přívětivostí.

Přestože se Edenová tvářila klidně, nebylo možné nepostřehnout lehkou nelibost v jejím hlase, když se naklonila k Tomovi a zeptala se: „Zdá se, že máme dnes ráno o jednoho člena posádky méně, že?“

Paris potichu odpověděl: „Jsem si jistý, že je na cestě.“

„Ví, kdy začíná směna alfa, ne?“ zeptala se Edenová mírně. Tom měl za to, že si z něj utahuje, ale nesloužili spolu jako kapitán a první důstojník dostatečně dlouho na to, aby si byl jistý.

„Pokud v tom má jakékoli nejasnosti, zajistím, aby se vyřešily,“ ujistil kapitána. Jako bývalý pilot Tom věděl, že v den, jako byl tento, by nejnebezpečnější místo na lodi bylo mezi ním a kormidlem. Po dnech simulací se konečně chystali otestovat nový kvantový proudový pohon. Gwyn měla být na můstku dříve už jen z čistého nadšení. Navíc její zjevně nápadná absence nevrhala zrovna nejlepší světlo na Tomovy schopnosti prvního důstojníka. Až doposud mu Gwyn přišla kompetentní, i když poněkud vášnivá.

Konečně se dveře můstku otevřely a všechny hlavy se otočily právě včas, aby viděly Aytar Gwyn, jak se ohnutá snaží doobout botu. Když se jí to konečně podařilo, uvědomila si ona mladá žena, že je centrem veškeré pozornosti. Rychle se narovnala a rukou si prohrábla své krátké, střapaté, tmavomodré vlasy a na okamžik tak odhalila řadu světle hnědých geometrických skvrn, které se jí táhly po jejich linii, vzdorovitě zvedla bradu a vyrazila ke svému místu.

Parise tím zrovna neohromila, ale všiml si lehkého úsměvu v Harryho tváři, když svou pozornost obracel zpět ke své stanici, kam taky patřila.

Bohové nám pomáhejte, jestli se do ní Harry zamiluje, pomyslel si Tom. Jak to tak vypadalo, bude s Gwyn spousta práce. Poslední, co by Tom potřeboval slyšet, byly obhajoby jejího zjevně nevhodného chování z úst svého nejlepšího přítele.

„Je od vás hezké, že jste se k nám připojila, praporčíku,“ řekla Edenová se zjevnou ironií.

„Bez problémů, kapitáne,“ odpověděla Gwyn vesele, zatímco si rychle nastavovala ovládání a začala vlastní před-testovou kontrolu.

„Bude to problém, jestli odteď nebudete na svém místě včas,“ dodal Paris.

„Rozumím, pane,“ přikývla Gwyn.

Paris věřil tomu, že určitá drzost je pro dobrého pilota důležitá. Kdokoli se mohl naučit technické ovládání kormidla, ale chtělo to zvláštní kombinaci drzosti a nevzrušenosti, aby se z něj stal skvělý pilot. Museli jste žít pro riziko, ale zároveň také být schopní vytušit, které riziko za to stojí a které už ne. A Gwyn si už teď vybírala špatně, a to pro ni nevěstilo nic dobrého.

„Poručíku Conlonová, jaký je náš stav?“ zeptala se Edenová.

„Všechny lodě jsou připraveny, kapitáne,“ odpověděla. Tom ještě neměl příležitost novou šéfinženýrku Voyageru poznat – zrovna ji převeleli z da Vinciho. Rychle se ale obeznámila se specifikacemi nových motorů a už teď se zdálo, že se stará o proudový pohon se stejnou majetnickou pýchou, s jakou se B’Elanna starala o warp jádro.

„Pane Lasrene, otevřete kanál ke flotile,“ nařídila Edenová.

„Kanál otevřen, kapitáne.“

„Tady kapitán Edenová všem lodím flotily. Přejděte na pohotovost a připravte se na koordinaci proudového letu.“

Po chvilce Lasren ohlásil: „Všechny lodě připraveny, kapitáne.“

„Výtečně,“ přikývla Edenová. „Udržujte kanál otevřený, praporčíku. Nancy?“

Conlonová zamumlala něco, co Paris nedokázal rozpoznat. Hádal, že vyjádřila své přání, aby pohon v následujících pár minutách poslouchal. Potom jasným hlasem zvolala: „Jsme připraveni, kapitáne.“

Edenová zřetelně přikývla. Pokud ji testovací let jakkoli znervózňoval, Paris to nedokázal poznat.

„Praporčíku Gwyn, potvrďte kurz jedna tři šest celých dvě,“ požádala Edenová.

„Potvrzuji.“

„Všem lodím flotily, srovnejte s námi kurz a rychlost, čtvrt impulzu.“

Tom si představoval oněch osm lodí, ze kterých se skládala jejich flotila, jak se jako vojáci řadí za Voyagerem, a srdce mu poskočilo. Náhle si uvědomil, jak moc v tu chvíli záviděl Gwyn její práci.

„Kurz a rychlost potvrzeny,“ ohlásila kormidelnice.

„Zvyšte rychlost na plný impulz,“ nařídila Edenová.

„Potvrzuji,“ řekla Gwyn po krátké odmlce.

„Praporčíku, začněte s vytvářením proudového koridoru na můj povel: pět, čtyři, tři, dva, jedna… teď.“

Tom ucítil to stejné jemné škubnutí, jaké si vždycky představoval během stovek simulací, když Voyager před lety proudovou technologii testoval. Věděl, že je to falešná reakce jeho těla na vizuální stimul v podobě náhlého vzniku pulzujícího bílého tunelu, který zavířil kolem lodi, když byl pohon aktivován, než známka toho, že by inerciální tlumiče uvnitř lodi selhaly.

„Voyager dosáhl proudové rychlosti,“ potvrdila Gwyn od kormidla. To, s jakou lehkostí a elegancí se loď pohybovala rychlostí, vedle které warp devět celých devět vypadal jako pomalá procházka, bylo svědectvím o pokroku, jejž Hvězdná flotila učinila ve zdokonalování této technologie.

„Esquiline, potvrďte synchronizaci,“ požádala Conlonová.

„Potvrzuji,“ zapraskal mužský hlas skrze komunikaci.

Během následujících třiceti sekund všechna další plavidla – Quirinal, Planck, Galen, Curie, Demeter, Achilles a Hawking – přidala svá potvrzení, že úspěšně vstoupila do tunelu vytvořeného Voyagerem.

Paris hrdě oznámil: „Všechny lodě vstoupily do synchronní formace.“ Musel potlačit nutkání Conlonové zatleskat. Dle všech objektivních měřítek společně s ostatními inženýry flotily dosáhla mimořádného úspěchu.

„Dobrá práce,“ souhlasila Edenová. „Udržujte směr.“

„Ano, kapitáne,“ odpověděla Gwyn.

Flotila měla urazit v následujících osmi minutách přibližně tři tisíce světelných let. Tom neustále sledoval příchozí hlášení, která se zobrazovala na konzoli v opěrce křesla, a zhluboka si povzdechl. Doufal v nejlepší, ale zkušenost ho naučila, že když si jeden hraje s ohněm, je nejlepší si udržovat jen opatrný optimismus.

„Voriku, vidím výkyv ve vaší stabilizační mřížce, máte nějaký problém?“ zeptala se Conlonová šéfinženýra Hawkingu. Tom věděl, že být během testu na zádi bylo ještě obtížnější než letět v čele. Proto také byla tato čest dána zrovna Vorikově lodi. Jednalo se o nejnebezpečnější pozici, ale Tom věděl, že Vorik ji dokáže zvládnout. Po více než sedm let se v kvadrantu Delta učil u B’Elanny a potom další tři roky sloužil jako šéfinženýr Voyageru. Zažádal pro tuto misi o přeložení jen proto, aby mohl sloužit u svého starého mentora, kapitána Bala Itaka, který právě velel Hawkingu.

„Modulace fázové variace je vychýlena o faktor žádná celá nula nula nula nula jedna osm,“ nahlásil Vorik klidně, „ale zůstává v toleranci.“

„Musí to s nima asi pěkně škubat,“ slyšel Paris Gwyn zamumlat si pro sebe.

Najednou se můstek začal třást.

Paris se rychle podíval na Conlonovou, která se zároveň snažila zjistit, kde je problém, a sledovat stav zbytku flotily.

„Upravuji fázovou modulaci algoritmu pro kompenzaci a vysílám zbytku flotily,“ informovala Patel v rychlosti Conlonovou.

„Díky, Patel,“ odpověděla nepřítomně.

Bohužel nové výpočty nijak nepomohly a Voyager se i nadále otřásal.

Paris moc dobře věděl, že přesně to bylo hlavní výzvou kvantového proudového pohonu. I v tom nejstabilnějším tunelu činily náhodné variace udržování kurzu a tempa v takových rychlostech velmi obtížnými. Většina snah Hvězdné flotily v učinění pohonu použitelným směřovala ke zrychlení zpracování komplikovaných výpočtů požadovaných od hlavního počítače, aby se variacím přizpůsobil.

„Voyagere, tady Achilles,“ ozval se hlas plný obav skrze komunikaci.

„Pokračujte, Achille,“ odpověděla Edenová pilotovi lodi, praporčíku Mirrenovi.

„Naše stabilizační pole se blíží hranici tolerance.“

„Rozumím,“ řekla Edenová se vzrůstající frustrací a otočila se ke Conlonové. „Musíme test přerušit?“

Conlonová zasmušile přikývla, zjevně sdílela kapitánovo zklamání.

„Edenová flotile, připravte se náš signál vrátit na plný impulz. Praporčíku Gwyn…“

Ale než mohla Edenová větu dokončit, Voyager zasáhl poryv o takové síle, že Toma téměř vyhodil z křesla.

„Proudový tunel se destabilizuje,“ oznámila klidně Gwyn.

„Připravte se na nouzové vypnutí,“ začala Edenová.

„To bych nedělala,“ odsekla Gwyn.

„O tom vy nerozhodujete, praporčíku,“ připomenula jí rychle Edenová.

„Se vším respektem, kapitáne,“ pokračovala Gwyn, zatímco jí prsty tančily po konzole, „mohu vyrovnat variace manuálně a vyvést ven flotilu pohromadě. Jinak nás to rozhází všude možně.“

Edenová se tázavě podívala na Conlonovou, která jí odpověděla kývnutím, které zjevně dalo Gwyn souhlas.

„Poručíku Patel, automaticky přeposílejte výpočty praporčíka Gwyn flotile,“ rozkázala Edenová.

„To bude jízda,“ zamumlala Gwyn.

Přesně to, co jsem teď nechtěl slyšet, pomyslel si hořce Tom, zatímco se vší silou držel opěrek křesla.

Během následujících sekund Gwyn dostála svému slovu. Loď se i nadále otřásala, ale manuální modifikace ukazovaly, že měnila fázové variace za letu, a úkol prováděla s citem, jakého nebyl žádný počítač schopný.

Paris neochotně uznal, že v jeho očích řádně stoupla.

Točící se tunel kolem nich se konečně rozplynul a Paris slyšel, jak si všichni na můstku naráz oddychli. Přední obrazovka opět ukázala nekonečné pole hvězd.

Edenová vstala z křesla a položila ruku Gwyn na rameno se slovy: „Dobrá práce, praporčíku.“ Potom se otočila na Conlonovou s dotazem: „Co se vlastně stalo?“

„Pokud mohu říct, tak koeficient k udržení synchronizace je mimo. Každý zvlášť fungují pohony dokonale, ale při využití stejného tunelu v něm dochází k odporu, který je dostatečný na to, aby rozhodil výpočty, čímž u několika posledních lodí dochází k chybám ve stabilizaci,“ odpověděla Conlonová.

„Za jak dlouho to dokážete kompenzovat? Půjde to vůbec?“ zeptala se Edenová.

„Potřebuji hodinu na to, abychom s ostatními šéfinženýry prošli získané záznamy a revidovali algoritmy,“ odvětila Conlonová.

„Proveďte,“ přikývla Edenová. „Ukončete pohotovost.“ Otočila se k Tomovi a dodala: „Můstek je váš, budu ve své pracovně. Prosím, ať se tam ke mně admirál Batiste připojí.“

„Ano, kapitáne,“ postavil se Tom.

Jak Edenová přecházela ke dveřím do pracovny, prohlížel si Tom zbytek posádky můstku. Když byla kapitán mimo doslech, řekl: „Tohle je jen způsob, kterým nám vesmír říká, že to umíme i líp, co myslíte?“

Odměnil ho sbor úsměvů a jedno „Ano, pane“ od praporčíka Lasrena, což naznačovalo, že vzal jeho postřeh až příliš vážně, k čemuž ale měl betazoidský mladík sklony. Poté, co věnoval ujišťující úsměv Conlonové, se přesunul ke Gwyn.

Ztišil hlas a řekl: „Parádní výkon pod tlakem, praporčíku.“

„Děkuji, pane,“ odpověděla možná až přespříliš samolibě.

„Jak jste byla schopná se těm fázovým variacím tak rychle přizpůsobit?“

Gwyn pokrčila rameny. „Podle citu.“

„Citu?“ zopakoval Tom.

„Vždycky to tak dělám, když lítám, i když musím přiznat, že jsem ještě nikdy necítila nic tak jako Voyager.“

„To mluvíte o instinktech?“ zeptal se Tom zvídavě.

„Asi,“ odpověděla Gwyn. „Jsem napůl Kriosianka. Moje matka byla docela silný empat, což nebylo nic moc, když jsem vyrůstala. Myslím, že jsem trochu z toho zdědila, ale nepoužívám to, tedy ne záměrně. Jestli to dává smysl.“

Paris zamyšleně přikývl. Svým způsobem to smysl dávalo. Voyager používal bionervové gelové moduly, které ačkoli nebyly živé, mohly vytvářet spojení jako to, které popsala Gwyn. Udělal si v duchu poznámku, aby to konzultoval s poradcem Cambridgem. „Další věcí je, že pilotovat tak, jak jste to dělala, je jen částí téhle práce. Znovu už nechoďte pozdě. Rozumíte?“

„Rozumím, pane.“ Pod vousy dodala: „Kdybyste někdy měl sex s Delťanem, taky byste dost často chodil pozdě, pane.“

„Chtěla jste mi snad ještě něco?“ okřikl ji Paris.

„Ne, pane.“

Paris si náhle uvědomil, že mu připomínala někoho, na koho už dlouho nepomyslel. Sebe samotného v jejím věku. Tohle nepříjemné odhalení bylo následováno tím, že se mu na rtech formulovala poznámka, jakou by bezpochyby měl jeho otec, admirál.

„V kvadrantu Delta je toho spousta k vidění a máte nejlepší sedadlo v hledišti, ale taky byste o něj mohla snadno přijít. Už jste někdy čistila plazmové obvody mikrovláknem?“

„Ne, pane,“ odpověděla Gwyn a viditelně zbledla.

„Tak mi můžete věřit, že ani nechcete.“

„Nechci, pane.“

„Pokračujte v práci.“

Když se Paris vrátil do svého křesla, aby kontaktoval admirála Batisteho, Harry se mu naklonil přes rameno a zašeptal: „A to bylo jako co?“

„Řeknu ti to později,“ odpověděl Tom.

„Je úžasná, že jo?“

Tom zakroutil hlavou a zasmušile se na Harryho podíval, když tiše řekl: „Na to by ses měl zeptat Mirrena.“

Harry se odmlčel, nejdřív zmateně. Když mu to došlo, zasmušil se.

„Sakra,“ zašeptal si pro sebe. „Počkej, já myslel, že intimní vztahy s Delťany jsou smrtící.“

„Nebezpečné, ale ne smrtící,“ řekl Tom se znalým úsměvem. „Osobně si myslím, že to o sobě Delťani rozhlásili, aby byli zajímavější.“

Harry si rezignovaně povzdechl a vrátil se na své místo.

Jednoho dne se Harry zamiluje do té správné, ujišťoval sám sebe Tom. Jen škoda, že na palubě Voyagerunebudu dost dlouho na to, abych se toho dočkal.

Kapitola třetí

Nesourodý pár raketoplánů vybavených impozantními fázerovými kanóny odtáhl B’Elanninu loď skrze bezpečnostní mřížku kolem asteroidu, který Neelix a přibližně pět set dalších Talaxianů nyní nazývalo domovem. Když se Neelixovi dovolala, musela si na klín posadit vyvádějící Miral, protože tomu nejprve nechtěl vůbec uvěřit. Říct, že byl Neelix její přítomností v kvadrantu Delta šokován, bylo slabé slovo. Nicméně, jakmile si vzájemně potvrdili, kdo jsou, okamžitě poslal raketoplány na její souřadnice. O tři dny později dorazili na Nový Talax.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Star Trek: Voyager – Nehodni.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.