Přeložili Eva Křístková a Lumír Mikulka

Copyright © Barbara Erskine XXXX

Translation © Eva Křístková, 2002, 2006, 2020

Translation © Lumír Mikulka, 2006

ISBN 978-80-242-6951-1

Byly doby, kdy jsem se cítila skoro šťastná

Ozval se ostrý, tříštivý zvuk, jak Jacie sklouzla nohou do vyjeté koleje polní cesty a led vyplňující brázdu labyrintem křišťálových střípků se jemně zachvěl. Byla nesoustředěná, zahleděná v dál, kde se vpravo vlevo prostírala jako bezútěšná hnědá pláň holá, zoraná pole táhnoucí se až k hradbě kamenných zídek na obzoru. V létě, kdy tu byla naposledy, se na těch polích zlatě vlnilo dozrávající obilí. Nečekala, že se to tu tak změní.

Lehce se zachvěla, zabořila ruce hlouběji do kapes a odhodlaně znovu vykročila. Musí dorazit do cíle, než slunce zastřené mlžným oparem zmizí za kopci a ona zůstane sama v chladné tmě. Skoro si přála, aby se sem nevydala. Možná byla chyba se vracet – chtít oživit ztracené vzpomínky, které ji tak pronásledují. Vůbec poprvé zaváhala, ale to už se před ní vynořila temná silueta pobořených klenebních oblouků, ostře se vypínajících mezi holými stromy k nebi, a neodolatelně ji vábila k sobě. Zamířila k ní.

Nějakou chvíli stála ve stínech a vítr si pohrával s pramínky jejích vlasů, které jí vyklouzly zpod šály omotané kolem hlavy. Upřeně hleděla na místo v polehlé trávě, kde tenkrát její a Brianovy nohy stály tak těsně u sebe. Bylo to jako v jiném životě – v létě, v dobách, kdy se cítila skoro šťastná.

Rychle pokrčila rameny, odhrnula si vlasy z očí a povytáhla si límec ke krku. Chladné slunce zašlo. Noc přicházela rychleji, než čekala, a jí se zdálo, jako by ve větru mezi omšelými kameny a tmavnoucími poli tiše úpěla. Náhle se jí zcela bez příčiny zmocnil strach. Ohlédla se přes rameno a přitiskla se k nazelenalým kvádrům. Cítila, jak jsou vlhké, a v duchu naslouchala stejně jako tenkrát příběhu o žalu a bolesti, který jako by se snažily vykřičet. Srdce se jí prudce rozbušilo až kdesi v hrdle a ona se vtiskla do rohu mezi dvě zdi, jež kdysi tvořily stěny kaple zdejších jeptišek. Silou vůle se snažila zachovat klid. A právě tehdy se bezděky ohlédla a uviděla pavučinu.

Pavouk natáhl svou síť přes roh a uchytil ji mezi hrubými kameny – dokonalý šestiúhelníkový tvar posetý ledovými krystalky, jež i v houstnoucí tmě vypadaly, jako by se třpytily. Jacie v úžasu pozvedla ruku, hned nato však zadusila vzlyk a se vzpomínkou na uplynulé léto ruku zase bezmocně spustila. Je to snad totéž sveřepé, drobné stvořeníčko, jež se vrátilo a vyspravilo poničenou pavučinu, kterou ona v ten poslední den svými bezohlednými prsty zpřetrhala, takže z ní zůstaly jen zaprášené útržky? Lepkavá vlákna tenká jako hedvábná niť pavouček znovu podchytil a dopředl. Dlouze na ně hleděla, dokud se soumrak neproměnil ve tmu a ona už neviděla ani lesknoucí se ojíněné kontury. Znamená to, že i v jejím případě tomu bude stejně? Že i ona dokáže posbírat střípky svého štěstí a slepit je dohromady? Vrátí se k ní Brian a znovu ji zachrání před ní samou? Zabořila ruce do kapes a naposledy zabloudila zrakem do temného kouta s pavučinou. Pak se otočila a klopýtavě se rozběhla polní cestou mezi kluzkými kameny ke statku.

Jacie už od dětství věděla, že je jiná než ostatní lidé. Zčásti se smířila s tím, že taková se už narodila, ale zčásti za to mohla její matka, protože to nechápala.

Jacie Staceyová

směšně kraječková!

pokřikovaly na ni spolužačky ve škole a poskakovaly kolem ní, když se třída převlékala na tělocvik. A učitelka napsala matce poznámku: Nemohla by Jane nosit něco méně zdobného? Výšivka na batistu opravdu není nejvhodnější oděv do školy…

Jacie po matce plna úzkosti pokukovala, když matka obálku rozlepovala, a čekala, že bude následovat výbuch. Z nějakého důvodu měla pocit, že za nevhodnost výšivek na svém nátělníčku může sama. A vskutku následoval výbuch, ale nikoli hněvu, nýbrž smíchu. Její půvabná, nevyzpytatelná matka ji objala. „Ach, drahoušku, musím ti koupit nějaký obyčejný vlněný nátělník, abys byla jako ostatní,“ smála se pobaveně svým klokotavým smíchem a Jacie vydechla úlevou. Nechtěla nic než zapadnout mezi ostatní. Uvádělo ji do rozpaků, že se matka snaží oblékat ji tak, aby byla jiná, a styděla se, když během vyzvedávání dětí ze školy žertovala a klábosila s ostatními matkami a potom ji rozesmátě zatahala za copy a prohlásila: „Tahle je moje.“ Jediné, co přitom Jacie chtěla, bylo ztratit se někam a stát se neviditelnou. Čím víc na ni matka upozorňovala a šlechtila ji – a ona byla sama od sebe dost hezká, o tom nebylo sporu –, tím víc to nesnášela. Kdykoli se na ni učitelka podívala, roztřásla se.

Na tom se ani později nic nezměnilo. Jak vyrůstala, začala se stranit dívek svého věku a hledala útočiště v kreslení, které jí – jak zjišťovala – jediné umožňovalo vyjádřit emoce, jež cítila. Zůstávala zavřená ve svém pokojíku, nedbala na matčiny prosby, ať jde ven, a do nekonečna skicovala střechy okolních domů i stromy, které viděla z okna. Do tahů své tužky přitom vkládala všechnu sílu svých citů, jež v ní háraly, ale jimž nerozuměla.

„Z toho vyrosteš, miláčku. Je to jen vývojová fáze. Ve tvém věku jsem se taky styděla,“ ujišťovala ji znovu a znovu matka, ale Jacie pokaždé postřehla v jejích očích cosi jako údiv a zármutek a v hloubi duše věděla, že matka se nikdy necítila jako ona. Nikdy nepoznala muka, jaké přináší vědomí, že člověk nikam nepatří, a co hůř, že nikam ani patřit nechce i vzdor tomu, jak moc bolí vědomí, že ho jeho okolí nepřijímá, zatímco ostatní spolužačky a později i stejně staří kolegové si vytvářejí úzké kroužky přátel, z nichž je ona zjevně vyloučená.

„Co je na mně tak špatného?“ ptala se v úzkostech sebe sama, a nakonec se v zoufalství obracela k téže jabloni na zahradě jejich domu, s níž tak často mluvívala jako dítě. Odpovědi se nedočkala.

Situace se o něco zlepšila, když začala pracovat. Získala sebevědomí, protože byla ve své práci opravdu dobrá. Stala se návrhářkou – někdy pracovala na volné noze, jindy zase delší čas pro nějakou firmu, a pokaždé, když se rozhodla jít dál, její zaměstnavatelé litovali, že o ni přicházejí. Byla rychlá, šikovná a výkonná a dařilo se jí se šéfy i spolupracovníky tichou cestou vycházet. Jen zřídkakdy se ocitla v situaci, kdy by se stala středem pozornosti, a pokaždé ji to uvedlo do hlubokých rozpaků. Jednou nebo dvakrát si vyšla s muži z projektových kanceláří, kde pracovala, ale svým strachem z kontaktu s nimi a strohou formálností si je držela od těla do té míry, že ji podruhé o schůzku už nepožádali, jakkoli si při pohledu do zrcadla dávno uvědomovala, že zdědila matčinu krásu.

Byl tu jeden muž, který se jí líbil víc než ti druzí – partner, jenž v předešlém zaměstnání vedl její oddělení. Byl to robustní, pevně rostlý člověk se zvláštně skvrnitýma irskýma očima a dost plachý na to, aby ji dokázal ukolébat a ona svolila, že si s ním o polední pauze zajde na oběd. Ten se protáhl do časných odpoledních hodin a poté si oba vyšli na procházku do parku, kde stáli bok po boku na břehu jezírka a pozorovali šedou pěnu na vodní hladině, sahající takřka až k asfaltu pod jejich nohama.

„Mám to tu moc ráda. Je tu takový klid.“ Plaše k němu vzhlédla s náznakem úsměvu, který mu vždy připadal tak zajímavý, když na něj pohlédla přes okraj kreslicího prkna. Potom uhnula pohledem a zadívala se na kachny, jejichž peří se v časném jaru pěkně lesklo.

„I já mám rád tichá místa.“ Jeho hlas byl pojednou hlubší než obvykle a on se k ní kousek po kousku přibližoval, až se jejich lokty takřka neznatelně dotýkaly. Cítil, jak je osamělá; nechtěl jí ublížit.

„Pořád je ale slyšet hluk projíždějících aut,“ pokračoval skoro šeptem. „Chtěl bych vám ukázat jedno místo, kde je opravdu klid. Co kdybychom si o víkendu vyjeli na venkov? Mohli bychom si třeba dát oběd v nějaké restauraci.“ I on za řeči upíral zrak na kachny, ale teď se k ní otočil a zjistil, že na něj zírá doširoka rozevřenýma očima, jejichž čočky se v ostrém slunci stáhly do pouhých teček. Z tváře jí zmizela všechna barva.

„To je od vás moc milé, ale nemůžu. Nejde to.“

„Proč ne?“

Zavrtěla důrazně hlavou. „Sotva mě znáte. Nejsem…“ Nešťastně přešlápla. „Prostě to nejde. Mrzí mě to. Jedu za matkou.“

Odtáhla se od něj, každý sval v těle napjatý, jak se jí náhle příčil dotek jeho lokte i intimita jeho pohledu.

„Poslyšte, nechtěl jsem…“ Zrozpačitěl, neboť zjistil, že i on se červená. Její reakce ho vyvedla z rovnováhy. Ale to už Jacie odhodlaně mířila přes trávu zpátky do kanceláře.

„Přijdeme pozdě do práce,“ hodila poněkud upjatě přes rameno s omluvným úsměvem na rtech a skoro se rozběhla k bráně parku.

Později v týdnu napůl doufala a napůl se bála, že kolega své pozvání zopakuje, ale ač byl jeho úsměv stejně přátelský a jeho pozdrav po ránu stejně uvolněný a vřelý, dával si pozor, aby se už nikdy neocitli o samotě.

A léta ubíhala. Časem se dobrala jisté vyrovnanosti a její plachost překročila jakýsi neviditelný práh, za nímž se proměnila v rezervovanost, a přestalo jí vadit, když její odmítavost vůči lidem nevyhnutelně vedla k tomu, že jí opláceli stejnou. A pokud jí to přece jen vadilo, skryla svou bolest tak hluboko, že už ji ani nevnímala.

Kreslení, stále ještě její jediná vášeň, jí skýtalo záminku k dlouhým pobytům na osamělých místech. Milovala zvlášť jeden statek uprostřed vřesovišť mezi kopci, kde nacházela útěchu i tiché přátelství podmračeného farmáře a jeho ženy. Jednou či dvakrát do roka si tam zajela se svými skicáky a malířským stojanem – někdy i na delší čas, když se jí podařilo našetřit si dost peněz. Sedávala pak obklopena houževnatým vřesem ve větru, který jí čechral vlasy, a za společníky měla jen vyplašeného zajíce a káňata kroužící vysoko na nebi. Býval to poklidný, spokojený čas, protože když tam byla, dokázala zapomenout na své nedostatky i osamělost a ve svém umění nacházet útěchu a sebedůvěru, k čemuž jí dopomáhali i tiší manželé, u kterých bydlela.

Než objevila rozvaliny starého kláštera, jezdila tam už tři roky. Tak často chodívala podvědomě ve vlastních šlépějích po pěšinách klikatících se vřesovišti, které ji přiváděly k místům v krajině, jež oslovovala její představivost, že jen zřídkakdy prozkoumávala vzdálenější údolí a úvaly skryté mezi nekonečně se vlnícími blaty. Na takových místech se do divoké krajiny zakliňovala úrodná pole, kde zrálo obilí, stály tu statky a rostly hluboké lesy. Právě v jednom takovém lesnatém údolí s prastarými stromy, na konci vozové cesty vinoucí se mezi poli, se ukrývaly ruiny kláštera obklopené hustým houštím, bodláky a ostružiním. A tam také poprvé potkala Briana.

Doslova o něj zakopla, protože ho neviděla, dokud nebylo příliš pozdě a ona se už nemohla otočit a utéct. Ležel pohodlně uvelebený za nízkou zídkou a s dalekohledem přitisknutým k očím soustředěně pozoroval cosi na vysoké jedli, která vyrůstala z holé skály, alespoň to tak vypadalo. Vztekle se k ní otočil, s tichým zaklením ji bez okolků stáhl vedle sebe a vrátil se ke svému pozorování. Ani se na ni nepodíval.

Zůstala ležet s tváří zabořenou ve voňavé trávě a celá se třásla. Ani pohnout se neodvážila, třebaže jí šlahoun ostružiny poškrábal holou nohu. Teprve když velký, rezavě hnědý pták, kterého sledoval, rozepjal křídla a nerušeně odletěl mezi stromy v lese, posadil se a usmál se na ni, jako by teprve teď přišel čas na formality.

„Odpusťte mi,“ pronesl hlubokým hlasem zjemněným zpěvnou dikcí, obvyklou ve zdejších kopcích. „Už skoro vyseděla vejce, víte? Byl by to hrozný zločin, kdyby teď měla opustit hnízdo. Pozoruju ji od chvíle, kdy ta vejce snesla.“ Vyzařovaly z něj něha a klid, jež Jacii dovolily zbavit se strachu. Vyškrábala se na kolena, upravila si blůzku, odhrnula si vlasy z očí a smetla si z tváře stébla trávy i suché lístky kapradí. Při tom pohybu ale zavadila o ostružiní a trny na jeho šlahounu se jí zaryly do kůže, až sebou trhla.

„Poslyšte, jste celá popíchaná – a je to moje vina. Mrzí mě to.“ Jeho očím nic neuniklo, což ji trochu mátlo. Aniž si toho všimla, rychle utrhl list šťovíku a přiložil jí ho na poškrábané místo.

„Vyznáte se v ptácích?“ pokračoval a jemně vyměnil léčivý list za nový. „Tohle byl luňák červený. Ti jsou tu dost vzácní a bývají velmi plaší.“

Jacie se přistihla, že se na něj usmívá. Všechen strach z ní spadl. „Vlastně toho o ptácích moc nevím, ale někdy je kreslím,“ řekla a zabloudila pohledem k otevřenému skicáku ležícímu v trávě, kam jí upadl. Natáhl se pro něj a začal pomalu obracet stránky, přičemž se sem tam u něčeho zastavil, prohlédl si kresbu pozorněji a přikývl. Až došel ke kresbám ptáků – kolih, bažantů a káňat letících oblohou na svých rozepjatých zlatých křídlech – a ona viděla, jak se jeho tvář rozjasňuje a objevuje se na ní cosi jako úsměv.

„Máte bystré oko,“ řekl tiše a ona se bezděky rozzářila. Jeho uznání ji těšilo.

Skoro ji zklamalo, když zničehonic pronesl: „Raději byste už měla jít, než přiletí ten druhý pták, aby toho prvního na hnízdě vystřídal.“ Poslušně posbírala zbylé listy z trávy, vzala si od něho svůj skicák a napůl se odplížila a napůl odkulhala ze starého opatství. On přitom ani nepozvedl ruku na pozdrav, znovu plně soustředěný na svůj dalekohled.

Dva dny nato ji však vyhledal na vřesovištích a vůbec poprvé se doopravdy usmál. Jeho oči měly barvu šmolkově modré oblohy, kterou právě na zrnitý papír malovala, a ona poprvé v životě nezažívala v přítomnosti muže pocity studu a cítila se příjemně. Tváře jí polil ruměnec, který mu neunikl a jenž v nazelenalém slunečním světle, tak typickém pro tato vřesoviště, nabyl zlatavého nádechu. Ten ruměnec však nepramenil z toho, že by se díval na její obrázek. Hleděl jí přímo do tváře a uviděl v ní její krásné oči, jež zdědila po matce.

Právě tehdy se jí zeptal na jméno a prozradil jí, že se jmenuje Brian. Sehnul se, zvedl její skicák pohozený ve vřesu a prolistoval ho. Potom ho bez komentáře položil, posadil se uvolněně vedle ní na břidlicový skalní východ, přehodil si nohu přes nohu, silné, sluncem opálené ruce zaklesl okolo kolen a beze slova pozoroval, jak se vrátila ke ztvárňování krajiny. Setrvali tak v družném mlčení, které je k ničemu nezavazovalo, a Jacie si jeho pozornost i upuštění od jakýchkoli komentářů vyložila jako tiché uznání kvality své práce.

Potom ho uviděla ještě několikrát – někdy v dálce, kdy jí zamával na pozdrav a pokračoval dál, aniž se pokoušel k ní přiblížit a zapříst s ní rozhovor, zatímco jindy se setkali, usmáli se na sebe a pak se spolu procházeli a rozprávěli o rostlinách a ptácích, o malování a někdy i o hospodaření na statku, ale nikdy ne o sobě. Myslela si, že je nějaký farmář, ale nikdy se ho na to nezeptala a on nikdy neřekl, že jím je.

Zprvu si ani nevšimla radostného výrazu v jeho obličeji, když se na ni během společné procházky po pěšinách zarostlých mechem sem tam podíval. A když se jejich ruce takřka neznatelně dotkly, neodtáhla se.

Potom se k němu jednou za hovoru celá rozesmátá otočila a tentokrát jí neunikl jeho vřelý pohled a úsměv, které patřily jen a jen jí. Na okamžik ji smích opustil, ale vzápětí se přistihla, že se na něj opět usmívá.

„Je fajn mít si s kým vyjít na procházku, Jacie,“ pronesl tiše. To bylo vše. Ona mu však rozuměla.

Bylo jí záhadou, proč je jí s ním tak dobře. Jednou pozdě večer usedla ve svém potemnělém pokoji k toaletnímu stolku, natočila kytičkové umělohmotné stínítko lampičky na něm tak, aby jí vrhalo do obličeje jasné, nelichotivé světlo, a zkoumavě se zadívala na svůj obraz v zrcadle. Zrcadlo bylo staré, popraskané a plné černých skvrn a z jedné strany dokonce mírně zkreslovalo, takže se jí spánek a vlasy podivně vlnily. Bezděky se tomu zasmála a samotnou ji překvapilo, jak živě se jí rozzářila tvář.

Proč se nestydí a neupadá do rozpaků, když je s Brianem? tázala se sama sebe. Proč by měl být zrovna tento muž ten jediný, z něhož nemá strach – tedy kromě otce, který ale odešel už tak dávno, že si na něj skoro nevzpomínala, a po němž jí v životě zůstalo bolestné prázdno. Předklonila se, aby se mohla na svůj obraz podívat blíž, a pojednou se jí vybavilo, jak ji houpával na rukou a ona se ho držela nohama a s tvářičkou přitisknutou k jeho pevné hrudi se cítila bezpečně. Byl tam, kam až její paměť sahala, a ona tenkrát žila s pocitem, že tam bude vždycky, dokud se jednoho dne nevrátila ze školy a nenašla matku v slzách v posteli s hlavou zabořenou do polštáře. Teď už věděla, že nebyl silný, že u něj nemohla najít bezpečí a matku že až do svého odchodu deptal, ale žádné dospělé vysvětlení jí nemohlo vzít onen pocit bezpečí, který v ní vzbudil a po němž podvědomě neustále prahla.

I z Briana vyzařoval podobný pocit bezpečí. Intuitivně věděla, že v jeho rukou by každé divoké stvoření spočinulo beze strachu a stejně tak ona, kdyby na to někdy došlo.

Unaveně zavrtěla hlavou a natáhla se pro hřeben. Ne že by byl Brian o moc starší než ona. O takových deset let? Snad i míň. Bezděky si přejela prsty po pavučině drobných vrásek okolo očí a jemně je vyhladila. Potom si pomalu začala rozčesávat vlasy.

„Prý jste včera mluvila tam na vřesovištích s Brianem Drexlerem,“ poznamenala paní Finchová, když jí druhý den po ránu přinesla k snídani míchaná vajíčka. Kdo jí to řekl? Skály? Osamělá káňata vyměňující si klípky? „Je to příjemný muž, to jo, ale ta jeho ženská… taky by se mohla chovat líp… Ann se jmenuje a má prý poměr s mladým Jimem Lloydem! Je jen dobře, že se s ní Brian rozvádí. A řekla bych, že rozvod je pro ni ještě moc dobrý. A to ji Brian pořád miluje, víte? Aspoň se to říká. Málem prý zešílel žalem, když zjistil, že je mu nevěrná. Teď tráví všechen čas sám na vřesovištích a vypadá zachmuřeně. Je to od té ženy hanebnost. Odporná hanebnost.“

„To jsem nevěděla,“ odtušila Jacie upřeně zahleděná do talíře s míchanými vejci. Na chviličku se rozhostilo ticho. Potom tiše dodala. „On o sobě nikdy nemluví.“ Ona samozřejmě taky ne.

Dlouze se zadívala na konvici s kávou, pro kterou se paní Finchová natáhla, a náhle si uvědomila, jak velký smutek ji tíží. Ten nový detail z Brianova života ji vyděsil. Zatoužila po tom, aby o ničem nevěděla, i když snad vysvětloval ono tajemné pouto, jež mezi nimi existuje. I on teď jistě nevěří světu a má pocit, že do něj nepatří…

Toho dne ho Jacie na vřesovištích cílevědomě hledala, ale nenašla ho tam a zpátky do opatství se jít neodvažovala. Patřilo Brianovi a jeho páru hnízdících luňáků. Vezme ji tam, aby se na ty ptáky podívala, až sám uzná za vhodné, a ona musí čekat. Vůbec poprvé od chvíle, kdy začala vřesoviště kreslit, jí přišla opuštěná a trochu melancholická, jak se tak po nich proháněl vlahý letní větřík, který čeřil vřes a zelené kapradí a rozechvíval trnité keře přichycené ke skalním výchozům.

Pokud chtěl, vždycky ji našel, což bývalo s ubíhajícími týdny čím dál častěji. O tom, co věděla, se mu nikdy ani slovem nezmínila. Hodila tu věc za hlavu jako něco, co je součástí jeho života a co nikdy nesmí vstoupit mezi ně a narušit jejich pečlivě budovanou neosobnost. Stále si však spolu povídali, chodili na dlouhé procházky divokou krajinou, vystupovali na vrcholky kopců a sedávali na březích říčky, kde pozorovali ledňáčky a smáli se akrobatickým kouskům potápky vrhající se ze své skalní pozorovatelny do vody a chodící po kamenitém dně. A nejednou se připlížili i do blízkosti hnízda luňáků na vysoké jedli na skále nad pobořenými zdmi starého opatství a Jacie tak mohla zahlédnout tři rozčepýřené hlavičky mláďat, jak se hlásí o potravu, když se k nim jejich rodiče snášeli z oblohy.

Dělali si s Brianem pikniky, jen sami dva, a dělili se o jídlo, které si Jacie přinášela. Na statku se nikdo neptal, jak to, že si ho najednou bere dvakrát víc. A Jacii se zdálo, že je snad poprvé v životě skoro šťastná.

„Musíte mi nakreslit ptáky v letu,“ pronesl polohlasem, když se spolu bok po boku krčili za zdí opatství a pozorovali hnízdo.

Přikývla a zachytila se rukou chladných, rozpadajících se kamenů. „Jak dlouho to ještě potrvá?“ zeptala se. Rozevřené zobáky a dlouhé krky, jež vídala trčet z hnízda, jí už připadaly obrovské.

„Moc dlouho ne. Podívejte! Samice.“ Při jeho šeptem pronesených slovech automaticky vzhlédla, ale jediné, co uviděla, byla jeho silná ruka, kterou položil na tu její, spočívající na kamenech zídky.

Na okamžik zapomněli na ptáky, pohlédli na sebe a jí neunikla nevyslovená něha v jeho očích. Hned nato se však prudce odvrátil, pustil její prsty a namířil dalekohled opět na strom.

To Brian ji naučil procházet se v dešti po vřesovištích, když si ji předtím neustále žertem dobíral, že chodí ze zvyku pořád zahalená v šále. Ukázal jí, jak zaklonit hlavu a vychutnávat si chlad dešťových kapek na kůži, vystavit vlasy vlhku a jemnému, voňavému mžení. A právě v dešti ji poprvé něžně políbil, přivinul ji k sobě a znovu ji políbil, zatímco jí po obličeji stékaly studené krůpěje vody. Potom se smutně odvrátil.

Léto ztěžklo a zlenivělo a ona začínala počítat dny dovolené, které jí ještě zbývaly. Toužila zpomalit běh času. Mladí ptáci v rozvalinách opatství už zkoušeli svá křídla a zkusmo poskakovali po okrajích hnízda vysoko na stromě. Byli připraveni vyletět – a Jacie už věděla, že je zamilovaná. Byla to však plachá, smutná a soucitná láska napůl zatížená obavami, kterou nedokázala dát najevo a tváří v tvář bolesti muže po svém boku, který stále ještě tak zoufale miloval svoji Ann, se ani neodvažovala cokoli naznačit.

Když se hnízdo konečně vyprázdnilo, začali chodit do opatství častěji. Přicházeli sem polní cestou mezi dozrávajícím obilím, které jim sahalo až do pasu, a prozkoumávali spolu lesnaté údolí, v němž se nacházely rozvaliny kláštera, jehož temné kamenné zdi tak snadno vyvolávaly představu ozvěn čistých hlasů a teskných tónů liturgických zpěvů, jež tu zněly před dávnými stoletími. Jacie to tu milovala i navzdory smutku, který tu vládl – anebo možná právě kvůli němu. Víc než kterékoli jiné to bylo Brianovo místo.

A tam také kouzlo toho léta narušila. „Brzy už budu muset odjet domů, Briane. Strašně nerada odtud odejdu, ale nemám na vybranou. Musím se vrátit do práce.“ Stáli ve vysoké, odkvetlé trávě v místech, kde mívaly jeptišky kapitulní dům.

Brian vzal do dlaní její ruku a stiskl ji. „Budete mi chybět, Jacie.“

Oči se jí zalily slzami. „Vrátím se, Briane. Příští rok.“ A pak se to stalo. Její láska i úzkost ji zradily a ona začala mluvit jako o překot: „Do té doby už budete mít po rozvodu a budete volný… Vím, že budete volný. Jednou na ni zapomenete.“

Nezeptal se, odkud to ví. Neřekl nic, ale jeho tvář se stáhla bolestí a v jeho výrazu, ještě před chvílí rozesmátém a plném radosti, četla zoufalství a dotírající vzpomínky.

Plna tichého zděšení od něj poodešla a v koutě tvořeném zdmi porostlými lišejníkem uviděla krásnou, složitě spředenou pavučinu zachycenou mezi kameny. Chvíli na ni upřeně hleděla a pak v návalu hořkosti proťala její tenká, lepkavá vlákna rukou, až jí na prstech ulpěly jejich cáry, zatímco jiné zůstaly bezmocně viset na zbytku pavučiny. Tak snadné bylo rozbít něco křehkého a krásného. Cítila, jak se jí zpod víček derou dětinské slzy žalu. A pak náhle stál vedle ní Brian. Mlčel, ale viděla, jak se dívá na roztrhanou pavučinu, a zaplavil ji hrozný pocit viny a zahanbení. Chtěla mu pomoct, stát mu po boku, dodat mu sílu. Ale nevěděla jak. Chtěla být s ním, ale neodvážila se zůstat. Tak raději odešla.

Tehdy ho viděla naposledy. Dva dny nato se sbalila a odjela, ochranný krunýř opět pevně spolehlivě na svém místě.

♣

Paní Finchová jí poslala výstřižek z místních novin se zprávou o Brianově rozvodu. Vydavatel k ní nepřipojil žádný komentář, šlo o pouhý titulek: „Známý místní farmář se rozvedl se svou ženou“, doplněný pár řádky se jmény a adresami všech tří zúčastněných. Tak málo slovy lze obsáhnout tak mnohé, co se přihodilo.

Tehdy usedla a začala mu psát dopis. Co ale povědět muži v jeho situaci, když ho zoufale milujete a neodvážíte se mu to říct? Pomalu a s lítostí rozepsaný dopis roztrhala a kousek po kousku ho nechala pomalu spadnout do koše na papíry.

Nakonec jí napsal Brian. Pouze krátce: „Existuje šance, že byste se sem kolem Nového roku vypravila? Malovat kopce pod sněhem by se vám určitě líbilo. Luňáci jsou tu pořád.“ To bylo vše.

A tak se tam rozjela a za časného soumraku kráčela vozovou cestou směrem k opatství, kde našla ojíněnou pavučinu, jež pro ni tolik znamenala. Ten večer tam Briana nenašla, ale těžkou hlavu si z toho nedělala. Věděla, že tam někde bude – možná zítra, možná pozítří –, a až bude kreslit sníh na blatech, přijde a najde si ji, tak jako si ji našel vždycky.

Vojáček na hraní

Poprvé od chvíle, kdy sem dorazili, byl dům úplně prázdný. Stěhovák odjel a Joe nasedl do Sueina malého fiátku a zamířil na poštu, která sloužila zároveň jako koloniál, aby tam nakoupil nějaké konzervy.

Sue zůstala stát uprostřed kuchyně. Pomalu přejela rukou po sporáku. Byl zrezivělý, odpudivě mastný a loupal se z něj smalt. Nebyl to její sporák. Ten, na kterém až dosud vařila – varná deska i trouba –, stejně jako celá její nádherná kuchyň včetně jejich domu a zahrady teď patřily stavební společnosti. I Joeovo auto muselo pryč – tři dny poté, co obdržel ten nešťastný dopis. Dopis, který jim zničil život jedním jediným slovem: nadbytečný.

Popotáhla nosem a rychle se otočila k oknu, odhodlaná se nerozplakat. Sebelítost ničemu nepomůže. Měli vlastně štěstí. Joe si okamžitě našel nové zaměstnání a k tomu patřil tenhle venkovský domek. Pokud šlo o práci, kterou měl vykonávat, šlo ve skutečnosti jen o málo víc než o správu nemovitosti, domu jeho strýce, a dohled na chod statku do té doby, než se strýc za rok vrátí ze zahraničí. Potíž ovšem tkvěla v tom, jak si Joe neustále opakoval, že nebylo jisté, zda nejde o pouhý akt milosrdenství a pomoc v nouzi, kterou lze kdykoli odejmout, nebo jestli náhodou strýci neprokazuje milost on sám, když pracuje za nižší než obvyklý plat a má být zároveň vděčný za dům, který v žádném případě nelze označit za přijatelný, přičemž za obojí by měl svému dobrodinci děkovat.

Sue se rozhlédla po místnosti. Většinu vlastního nábytku měli složenou v přilehlé stodole a dovnitř si vzali jen věci nezbytně potřebné k životu. Dotkla se jedné z kartonových krabic. Ležely v ní, pečlivě zabaleny v novinách, její těžké litinové pánve, dřevěné salátové mísy, ba i svazky sušených bylin. Stačilo by rozložit je na police, případně někam zavěsit, a hned by to tu mohlo být jako doma. Smutně se usmála. Špagety z konzervy na jednom z jejích krásných italských talířů? To jaksi nesedělo.

Přešla k zadním dveřím. Na drátě napnutém nad skleněnou výplní visel vybledlý zelenomodrý závěs se vzorem, který nešlo nazvat jinak než kakofonií tvarů. Znechuceně se ušklíbla, otočila klíčem, otevřela dveře a při pohledu ven se jí zatajil dech.

Neudržovanou zahradu dělil od čerstvě zoraného pole prořídlý živý plot z bukových keřů a jakéhosi ostnatého roští. Širý tmavý lán za ním se táhl do takové dálky, až se zdálo, že se na obzoru zakřivuje. Obloha nad ním však v zapadajícím slunci oslnivě plála, podobna ohnivé výhni. Sue zůstala stát jako u vytržení. Nedokázala od ní odtrhnout zrak a úplně zapomněla na špinavou kuchyň za zády.

Karmínová.

Fuchsiová.

Rubínová.

Opálová.

Smaragdová.

Safírová.

Ta slova jí vyvstávala na mysli jedno za druhým a ona jako bez dechu pozorovala tu krásu před sebou.

V jejich předměstské ulici lemované vysokými stromy opravdový západ slunce nikdy neviděla a ani si nedovedla představit oblohu tak obrovskou, prázdnou a… v duchu horečně hledala ten správný výraz… čistou.

„Není to nádhera?“ ozval se za ní zčistajasna Joe.

Skoro nadskočila leknutím. Neslyšela ho přicházet. Přimhouřila oči, oslněna tou září, a cítila, že nemá daleko k slzám. „Je to to nejkrásnější, co jsem kdy v životě viděla. Dokonce hezčí než Cornwall.“ To byla největší poklona, jakou mohla něčemu složit.

V omšelé kuchyni za nimi se šeřilo. Joe ji objal kolem ramen a přivinul ji láskyplně k sobě. „Skoro to za to stojí,“ zašeptal a v jeho hlase zazněl prosebný tón, z něhož se jí sevřelo srdce žalem.

„Skoro,“ opakovala. Překvapilo ji, že její šepot zněl takřka vesele.

Mlčky pozorovali, jak obloha pomalu temní do akvamarínova. Nízko nad horizontem se rozsvítila jediná hvězda.

„Koupil jsem něco k snědku,“ ozval se Joe po chvíli mlčení. „A lahvinku vína.“

„Ach, Joe, to si přece nemůžeme do…“ Cítila, jak jí tiskne paži, a slova výčitky jí odumřela na rtech.

„Můžeme si to dovolit. Probůh, vždyť tohle je náš první večer v novém domově. Dát 1,99 libry za láhev vína nás přece nezabije!“

Polkla. „To jistě ne. Zasvěcujeme dům.“ Otočila se k němu. Za daných okolností hloupá poznámka, ale vyklouzla jí dřív, než se stačila zarazit. Natáhla se po vypínači a rozsvítila holou žárovku, která se osaměle houpala na šňůře uprostřed místnosti. Záře na obloze vmžiku pohasla a Joe s povzdechem zavřel dveře.

„Tak,“ řekl a rozhlédl se bezmocně po místnosti. „Kde jsou skleničky?“

„Řekla bych, že v krabici.“ Zabloudila pohledem k zavřeným kuchyňským skříňkám. „Zajímalo by mě, jestli jsou tu nějaké, které bychom mohli použít.“ Sehnula se, otevřela dvířka pod dřezem a nakoukla dovnitř.

V prázdné přihrádce tam stála osamělá dětská hračka, barevný plastový vojáček. Místo nohou měl kulatý podstavec, který když se zmáčkl, vojáček se nahnul na stranu a hned se zase narovnal.

Sue ho vytáhla a postavila na okenní parapet. Jak s ním hýbala, vyluzoval tiché, melodické zvuky.

„Aspoň že je takový vesele barevný,“ poznamenala.

„Sue…“

„Zkusme se podívat sem.“ Otevřela postupně horní skříňky. Byly prázdné. Přešla ke kartonovým krabicím zastrčeným pod malý kuchyňský stůl a konečně se jí podařilo najít nějaké porcelánové šálky zabalené v novinách. Opatrně dva vytáhla. „Tyhle budou stačit.“

„Musíme si o všem promluvit, Sue.“ Joe jí smutně hleděl do unavené tváře. „Nemusela jsi odcházet z práce. Podle mě máš pořád šanci si ji udržet. Mohla bys dojíždět autem. Tvoje kariéra je důležitá.“

„Moje zaměstnání bylo padesát mil odtud, Joe. Z mého platu bychom nevyšli. To na tvé kariéře záleží, a proto jsme přišli na tohle bohem zapomenuté místo, kde jsi dostal zaměstnání. A já jsem se musela své práce vzdát.“ Sevřela rty, zaťala ruce v pěst a nešťastně se zahleděla do stropu. K čertu. K čertu. K čertu s tím! Věděla však, že svou hořkost musí spolknout. „Odpusť, lásko.“ Otočila se k němu a přiměla se k úsměvu. V tónu jejího hlasu bylo znát opravdovou lítost, smutek. „Nevšímej si toho. Práce, kterou teď máš, je pro tebe ideální. Budeš tu šťastný, vím to. A já taky, jen co najdu pevnou půdu pod nohama.“

Jen co.

Ale jak?

Popotáhla. „Otvírák tu asi nenajdeme, co?“ prohodila.

Joe k ní přistoupil, něžně ji objal a sklonil se k ní. Ucítil vůni jejích vlasů – šampon a prach a sladkou vůni její kůže. „Tohle nebude problém,“ řekl. „Zřejmě předpokládáš, že máme fajnové víno s korkovým špuntem, ale tohle je láhev se šroubovacím uzávěrem.“

A najednou se oba smáli. Sue položila šálky na stůl, chytila ho kolem krku a přitiskla se k němu. Kdesi v zahradě za jejich zády zahoukala sova.

♣

Brzy ráno byla dole první. Ačkoli jí večer dělalo starost, že je tak unavená, spala nakonec jako dudek. Teď si stáhla přes boky tlustý svetr, se zachvěním uvolnila závoru na zadních dveřích a opatrně vykoukla do předjitřního šera. Právě se začínalo rozednívat. Zarostlá zahrada svěže a čistě voněla a Sue dokonce zahlédla opodál několik narcisů. Jejich okvětní lístky v chladně jiskřivém ránu doslova svítily.

Zhluboka se nadechla a chvíli si vychutnávala chladný čerstvý vzduch. Cítila, jak se jí po celém těle rozlévá kyslík. Potom se otočila a vykročila zpět, odhodlaná vypořádat se se svou ušmudlanou, zamaštěnou kuchyní. Plastový vojáček na okenním parapetu se lehounce pohupoval ze strany na stranu a jeho malovaná tvářička se širokým úsměvem působila na pozadí olupujícího se dřevěného parapetu doslova vesele.

„Čemu se to usmíváš?“ zeptala se ho Sue, když napouštěla vodu do rychlovarné konvice. Pak se ale zamračila, přešla k hračce a šťouchla do ní prstem. Vojáček byl nečekaně těžký. Měl pevný podstavec, do něhož bylo třeba pořádně strčit, aby se rozhoupal. A než se pomalu dohoupal, vydával jemný, cinkavý zvuk.

Dveře. Samozřejmě. To průvan ode dveří ho před chvílí rozhýbal. Ještě naposledy do něj strčila a šla hledat v bedně na zemi snídaňové misky. Pak zamířila ke krabicím s jídlem, aby si odtud vytáhla cornflaky.

♣

Než uhodilo poledne, měla vydrhnutou kuchyň, poličky vyložené čistým papírem a nádobí i kuchyňské náčiní vyskládané ve skříňkách. Na drát, který sloužil jako garnýž, navlékla svoje staré závěsy a pověsila i obrázek se šarlatově rudými řeřichami, který jim k loňským Vánocům namaloval Joeův synovec. Vojáčka nechala stát na okenním parapetu. Byl krásně barevný a veselý a jí se líbil jeho široký úsměv. Nějakému dítěti musí hrozně chybět, pomyslela si, když se přistihla, že po něm zase pokukuje. Nebo že by to dítě odrostlo dětským hrám a zanechalo ho uvězněného v samotě kuchyňské skříňky, aby tam čekal, zda se tu neobjeví nějaké další, které si s ním bude hrát, anebo ho někdo prostě vyhodí?

Vyšla z kuchyně, zamířila do obývacího pokoje s nízkým trámovým stropem a pustila se do luxování. Přes prošlapaná místa na koberci přehodila malé koberečky a vybalila něco málo jejich oblíbených dekorací a knih, které se rozhodli vzít si s sebou. Nešťastně pohlédla na dvě křesla s rozedranými, flekatými potahy a na pohovku, která místy vypadala, jako by ji vytáhli z hořící hranice. Na řadě míst byla propálená (při bližším ohledání Sue dokonce našla za polštáři několik cigaretových nedopalků). Ať tu před nimi bydlel kdokoli, měl velké štěstí, že koňské žíně, jimiž byla pohovka vycpaná, veškerý oheň zadusily. Sue ohrnula nos a všechny polštáře postupně vynosila ven na trávník před domem. Když se doma objevil Joe, zastihl ji, jak do nich buší tak zuřivě, až jí zbělala klouby na ruce, v níž svírala plácačku. Joe ji chviličku pozoroval a pak na ni zavolal: „Hej, co ti udělaly?“

Nechala klepání a hřbetem ruky si odhrnula vlasy z očí. „Joe! Jak to, že jsi doma?“

Omluvně pokrčil rameny. „Asi jsem si měl s sebou vzít k obědu nějaký sendvič.“

Zarazila se. „Ach, Joe, promiň. Úplně jsem zapomněla.“ Byl to jeho první pracovní den, jeho první polední přestávka. Dřív, když ještě jezdil do kanceláře, pokaždé odjížděl vlakem v osm deset a vracel se osobákem v pět padesát sedm. Zmizel jí z očí a ona na něj vůbec nemusela myslet. Mohla se plně soustředit na svoji práci, na svou existenci. Na kariéru reklamní agentky v jejich městečku. A teď byl tu a ona pro něj nic neuchystala.

Podělili se o konzervu rajčatové polévky a sýrový sendvič. Joe pak Sue políbil na čelo, vrátil se do práce na statek a Sue zůstala sedět u kuchyňského stolu nad šálkem rozpustné kávy. Byla příliš unavená a deprimovaná, než aby se pustila do dalších činností, které si naplánovala: do výměny veškerého nábytku za jejich vlastní, uskladněný ve stodole. Pokud by byl tenhle starý venkovský dům pěkně zařízený, mohl by vypadat velmi přívětivě. Minulo poledne, oknem do kuchyně konečně nakouklo slunce a zaplavilo ji svým hřejivým světlem. Vojáček na okenním parapetu se tiše usmíval na celou místnost.

Sue dopila kávu a konečně se přiměla vstát. Přešla k telefonu a vyťukala číslo.

„Roberte? Tady Sue. Vím, že asi volám zbytečně, ale existuje šance, že bych mohla nastoupit zpátky do práce?“ Koneckonců může vždycky dojíždět. Naléhavý tón té žádosti zamaskovala krátkým omluvným smíchem, ale prsty, jimiž svírala sluchátko, měla křečovitě sevřené. Pozorně naslouchala tichému ševelení hlasů na druhém konci linky, smíchu a ťukání do klávesnic počítačů, vyzvánění dalších telefonů – zvuků velké, rušné kanceláře, jejího světa – a nakonec odevzdaně přikývla. „Dobře. Věděla jsem, že to bude marné. Vzpomeňte si na mě, kdyby tam ta druhá nezůstala až do konce.“

Položila sluchátko a zjistila, že se celá chvěje. Pomalým krokem zamířila zpátky do kuchyně. Ve dveřích zůstala stát a rozhlédla se po místnosti zalité sluncem. Ještě kávu? To by se ale určitě cítila ještě hůř. Byla by nervózní a možná by se jí udělalo špatně. Vždyť je to jen práce, opakovala si. Jistě se naskytnou další příležitosti. Určitě bude mít co dělat. Třeba se objeví něco, co by zvládla odtud z venkova. Mohla by jít na volnou nohu… Vojáček na okenním parapetu se zase pohupoval a vyluzoval tichý, vesele cinkavý zvuk. Zatímco ho pozorovala, zpomaloval, až zůstal nehybně stát. Okno za ním bylo pootevřené na skulinu. Závěsy v průvanu lehce povlávaly. Usmála se. Na okamžik ji napadlo… ale ne, to je hloupost, řekla si. Natáhla si gumové rukavice a vrátila se k úklidu.

♣

Když se Joe k večeru vrátil, stačila už v úzkém, zčernalém krbu rozdělat oheň a na plotně bublal hrnec. Místnosti byly vzorně uklizené a ona objevila v zanedbané zahradě dost jarních květů, aby jimi vyzdobila dům.

Z předešlého dne měli ještě tolik vína ze šroubovací láhve, aby si mohli dát skleničku, než se dovaří brambory.

„Pokud opravdu nepotřebuješ auto, napadlo mě, že bych mohla v pondělí zajet do města podívat se, jestli by se tady v okolí nedala na přechodnou dobu sehnat nějaká práce,“ řekla a usedla kousek od krbu. Teď po setmění zavládl v domě chlad. Nepodívala se na Joea. Upírala zrak na hořící jedlová polena, která vhodila do plamenů.

„Aha,“ pronesl posmutněle. Přisypala sůl do rány jeho neúspěchu. Cítil se provinile. „Víš jistě, že to chceš?“

Přikývla. „Jen na pár měsíců, abych se něčím zaměstnala. A pomohlo by nám to přenést se přes nejhorší.“ Narovnala se. „Máme štěstí, že máme kde bydlet, Joe, a přežili bychom to, i kdybych nepracovala. Byl to od tebe skvělý krok, že jsi tu práci vzal.“ Konečně malá úlitba jeho egu. „Ale…,“ zaváhala. „Asi bych se tu zbláznila, kdybych tu přes den měla sedět sama. To radši půjdu pracovat.“

Posadil se a chvíli otáčel sklenkou v prstech. Vypadal zdrceně. „Snad máš pravdu.“

„Vím, že mám pravdu.“ Vstala, přešla k němu, usedla mu k nohám a opřela se zády o jeho kolena. „Postavíme se zase na nohy, Joe, uvidíš,“ pronesla jemně. „Však uvidíš.“

o

Zničehonic se v noci vzbudila. Dům byl tichý. Vedle ní spal na zádech Joe s jednou rukou nataženou na polštáři a druhou svěšenou z postele na zem a zhluboka oddechoval.

Sue zůstala ležet, zahleděná do stropu. Venku za okny svítil dorůstající měsíc a ozařoval podlahu svým bledým světlem. Pak to zaslechla. Zdola. Jemný, cinkavý zvuk. Chvíli čekala s očima upřenýma na měsíc a rozespale naslouchala. Pak se pomalu posadila. Pohlédla do Joeovy spící tváře, nazula si pantofle a zamířila ke dveřím.

Tiše otevřela, vyšla nad schody a zůstala stát na podestě. Poslouchala.

Bylo to tu zas. Tichounké, melodické cinkání. Seběhla ze schodů a po špičkách přešla po studené dlažbě ke kuchyňským dveřím. Opatrně otevřela.

V kuchyni vládlo hluboké ticho. Tenkými závěsy prostupoval měsíční svit a modravým světlem projasňoval tmu. Na okenním parapetu uviděla siluetu vojáčka. Nehybně stál a zíral na ni svýma velikýma, namalovanýma očima.

Několik minut stála a soustředěně hračku pozorovala. Potom se s povzdechem otočila, tiše za sebou zavřela a vystoupila po schodech zase nahoru. Tam se usmála. Sen. Byl to sen. Okouzlující, pošetilý sen.

„Děje se něco?“ Když uléhala zpátky do postele, Joe se probudil.

Zavrtěla hlavou. „Všechno je v pořádku.“ Ke svému překvapení zjišťovala, že to myslí upřímně.

„Fajn.“ Otočil se k ní a něžně jí začal svlékat noční košili. Kvůli všemu tomu stresu a starostem to byly už týdny, co se milovali naposledy.

♣

Celý příští den, kdykoli vešla do kuchyně, zabloudila zrakem k oknu a sluncem zalitému parapetu, na němž stál malý vojáček. A on jí pokaždé oplatil pohledem svých nehybných očí bez výrazu s ledabyle namalovaným černým obočím a červenou čapku nasazenou rozverně na stranu.

Po obědě Sue otevřela zadní dveře, vyšla ven a pustila se do práce na květinovém záhonku u domu. Vytrhávala rozbujelý plevel, který dusil nebohé narcisky, a ke své radosti nacházela pod býlím trsy levandule, majoránky i nově vyrážející pažitku. Každou chvíli se narovnala, aby dala odpočinout rozbolavělým zádům, a zadívala se přes pole. Vojáček za jejími zády zíral vážně směrem do místnosti, strnulý a nehybný, zatímco záclona kolem něj v odpoledním vánku vesele povlávala.

Když se Joe za soumraku vrátil, přivezl v kufru auta bedýnku zeleniny a s ní další šroubovací láhev vína. „Když si pomyslím, že jsem dřív kupoval jen výběrová…,“ prohodil takřka vesele, odšrouboval uzávěr a rozlil víno do dvou skleniček, jež Sue pohotově přistavila na stůl.

„Joe.“ Otočila se ke sporáku a začala míchat jídlo probublávající na pánvi. „Kdo tady bydlel před námi, víš to?“ Prsty bezděky stiskla vařečku o poznání pevněji. Prosím, jen ať to není nějaké dítě, které tu zemřelo. Na okamžik zavřela oči. Potom se rázně otočila a chopila se sklenky.

„Zvláštní, zrovna jsem o tom dnes v kanceláři mluvil s jedním dělníkem ze statku,“ odpověděl Joe, otevřel zadní dveře a zahleděl se k obloze. Zapadající slunce dnes překryl shluk černých bouřkových mraků, zpod nichž prosvítala tmavě šedorůžová obloha. „Celých čtyřicet let tu žili jedni manželé. Když pak muž odešel do penze, bydleli tu ještě několik měsíců a potom se odstěhovali k dceři někam na jižní pobřeží.“

„Čtyřicet let!“ opakovala Sue. „Tak to asi patřil spíš jejich vnoučatům.“

„Kdo?“ Joe zavřel dveře, odklopil pokličku na pánvi a uznale zavětřil.

„Můj vojáček,“ řekla.

„Ten?“ Joe strčil do hračky a sledoval, jak se kývá sem a tam. Kuchyní se přitom rozléhal tichý, cinkavý zvuk. „Asi máš pravdu. Za jak dlouho bude večeře?“

V noci se opět probudila. Ležela ve tmě a napínala uši. V dálce zaslechla hřmění bouře. Joe ležel na boku s hlavou v ohbí paže. Tu noc se opět milovali a ona zářila štěstím. Dokud byli oba vyčerpaní po náročné práci, nikdy to tak krásné nebylo. Venku za oknem zasvitl blesk. Sue se usmála, zašátrala rukou pod pokrývkou a dotkla se Joeovy pevné, teplé paže.

Cinkavá melodie byla tentokrát tak tichá, že ji sotva slyšela. Prudce otevřela oči a zatajila dech. Joe vedle ní tiše zaúpěl a přetočil se na druhý bok.

Na chvíli byla v pokušení ho vzbudit, ale pak se pomalu vymotala z pokrývky a vstala. Když sešla ze schodů, zaslechla to znovu – znělo to jako tichý nářek. Jako by se hračka pomalu pohupovala ze strany na stranu a někdo do ní systematicky strkal.

Kuchyňské dveře byly zavřené. Co nejtišeji stiskla kliku a pootevřela. Zrovna šátrala rukou po vypínači, když oblohu proťal další blesk a osvítil celou kuchyň. Uviděla siluetu vojáčka, jak se jasně rýsuje na okenním parapetu. Nehýbal se. Tedy teď se nehýbal, ale ona měla nejasný pocit, že jeho obvykle netečné oči vypadají tak trochu provinile.

Rozsvítila, přešla k němu a po vteřince váhání ho vzala do ruky.

„Co to, proboha, děláš?“ ozval se do ticha Joe tak nečekaně, až hračku leknutím málem upustila.

Rychle vojáčka postavila na parapet a otočila se k Joeovi. „Promiň. Vzbudila jsem tě? Nemohla jsem kvůli té bouřce spát.“

„Víš určitě, že to bylo kvůli bouřce? Snad tě ještě netíží starosti, nebo snad ano?“ Vyhnul se jejímu pohledu, přešel kuchyní a zapnul rychlovarnou konvici. „Přece na tom nejsme tak špatně, Sue. Máme střechu nad hlavou a dost peněz na živobytí. Vím, že to není jako dřív, ale mohlo by to být i horší. Vlastně, víš…,“ odmlčel se a za okamžik pokračoval, ale stále se na ni nedíval, „…když teď nepracuješ, tedy ne na plný úvazek, nebyl by to ideální čas začít myslet na založení rodiny?“

„Ne, Joe!“ zarazila ho energicky.

„Prosím, Sue. Nemohli bychom si o tom aspoň promluvit?“

„Ne. Už jsme o tom mluvili aspoň tisíckrát. Víš přece, že žádné dítě nechci. Prostě nechci! A ty to víš!“ Prudce se k němu otočila. „Potřebuji práci, Joe. Potřebuji mít kolem sebe lidi. Zbláznila bych se, kdybych měla vězet doma s dítětem. To vím zcela jistě.“

„Spousta lidí zvládne obojí, Sue. Mají děti i pracují!“ Vytáhl ze skříňky dva hrnky.

„Ne, Joe. Je mi líto.“

Smutně přikývl. „Vím. Já vím. Jen jsem doufal.“ Pohlédl na prázdné hrnky. „Řekl bych, že když jsme oba přišli o práci (já jsem ovšem o tu svou nepřišla, pomyslela si Sue, vzdala jsem se jí kvůli tobě), o dům a o všechno, změnily se mi najednou priority. Přestal jsem se ohlížet na majetek.“ Omluvně pokrčil rameny. „Skoro jako by mi už nezáleželo na penězích. Tolik jsme toho ztratili, ale pořád máme to nejdůležitější. Sebe. A máme domov, ať je, jak chce malý. Dokud jsi se mnou, stačí mi jakýkoli domov. To je důležité. A včerejší západ slunce. Ten byl taky důležitý. A když jsem tě tu uviděl stát s tou hračkou v ruce…“ Potřásl hlavou, a když se opět ujal slova, mluvil tichým, odevzdaným hlasem. „To pro mě bylo taky důležité.“

Na okamžik se rozhostilo ticho. Pak Sue konečně vzhlédla a usmála se na něj.

„Odpusť mi ty hlubokomyslné řeči,“ dodal rychle. „Přednáška z filozofie skončila.“

Nejistě se usmála. „Byl jsi trochu moc okázalý.“ Sebrala mu z rukou hrnky, položila je na stůl, vzala ho kolem krku a přitiskla ho k sobě.

Teprve později – mnohem později, když už usínala –, zaslechla to tiché cinkání znovu. Tentokrát už dolů nešla.

♣

„Sama jsem ty skříňky vyklízela, moje drahá,“ ujistila ji Julia Somerskillová z posledního domu v ulici a udiveně si prohlížela malého vojáčka. „Byly úplně prázdné. A od té doby tady nikdo nebyl. Vůbec nikdo.“

„Tak odkud se tu vzal?“ Sue se předklonila a dolila druhé ženě kávu. Joe ráno přece jen potřeboval auto, a tak nemohla jet do města shánět si práci.

Julia pokrčila rameny. „V domě žádné hračky nebyly. Děti tu nebydlely aspoň třicet let.“

„Žádné tady neumřelo?“ Sue se kousla do rtu. Nechápala, proč se jí ta nepříjemná myšlenka pořád dere na mysl.

„Dobrý bože, ne, drahá. U nás bývají všichni zdraví jako řípa. Je tu čistý vzduch. Navíc…“ Julia se natáhla a vzala vojáčka do ruky. „Tenhle je novodobý.“ Zatřásla jím a kuchyní se rozlehlo tiché, melodické zacinkání. „Schovejte si ho pro svoje maličké.“

„Já nemám děti,“ opáčila Sue rychle.

„To ne, ale nějaké čekáte, ne?“ Julia se natáhla pro cukřenku a nasypala si do kávy dvě lžičky cukru. „Poznám to.“

„Doufám, že ne, zatraceně!“ Sue Juliina slova tak šokovala, že zapomněla na zdvořilost. Provinile se usmála. „Promiňte, to mi jen tak vyklouzlo. Ne, nečekám dítě a ani to nemám v úmyslu.“

Julia se povzbudivě usmála. Suein náhlý výbuch ji ani trochu nevyvedl z míry. „Možná ano, možná ne. Byla jste zaměstnaná, že.“ Nepronesla to náhodou tak trochu soucitným tónem? „Uvažovat o dětech vás možná ještě ani nenapadlo.“

„Kdepak. Uvažovali jsme o nich. Ale já je prostě nechci.“ Sue se zamračila.

„A co váš Joe? Vidí to stejně?“ naléhala jemně Julia.

Sue zavrtěla hlavou. Té ženě do toho přece vůbec nic není. I když možná ví své, napadlo ji.

„Tenhle dům je velmi zvláštní,“ pokračovala Julia po chvilce mlčení. „Vám možná připadá malý, omšelý a nijak vábný, ale něco na něm je. Víte, je přes tři sta let starý – pod všemi těmi liny a opravami,“ usmála se. „A lidé ve vsi ho odjakživa považují za dům, který plní lidská přání. Strávíte-li v něm noc a něco si přejete, může se vám váš sen vyplnit.“

Sue otevřela ústa úžasem. „Děláte si legraci. Něco takového neexistuje!“

„Možná ano, možná ne.“ Julii lehce svitlo v očích. Tajuplně pohodila hlavou. „Děti, to je mocný sen.“

„Mého manžela snad. Můj ne.“

Julia jí pohlédla do očí. Na cizí ženu náhle působila nečekaně autoritativně. „A vy si myslíte, že na jeho snech záleží méně než na vašich? Musíte si dát pozor, moje milá, aby ty jeho nepřevážily.“ Opět se usmála.

Sue na ni zaraženě pohlédla. „Ale my jsme se na tom dohodli.“

„Pak je to v pořádku.“ Julia si smetla drobky od sušenek ze sukně a vstala. „Už musím jít, drahá. Děkuji za kávu, byla moc dobrá. Brzy se uvidíme.“

Nejsem těhotná! pomyslela si Sue. Kdybych byla, věděla bych to. Přece jsem nemohla být tak neopatrná… Nervózně si položila ruku na břicho, vyhlédla oknem z obývacího pokoje a chvíli pozorovala svou návštěvnici, jak pomalu odchází ulicí.

Když se Joe vrátil domů, ještě stále byla plna neklidu. „Dělala, jako by byla nějaká vesnická vědma,“ pronesla rozhorleně. Samotnou ji překvapilo, jak ji Juliiny poznámky zneklidnily. „Vím, že to je hloupé, ale tvářila se, jako by něco věděla.“

„Už to pusť z hlavy, Sue.“

„Snad si nemyslíš, že má pravdu?“ Nedokázala zastřít úzkost v hlase.

Pokrčil rameny. „Dost o tom pochybuji,“ povzdechl si. „Byl by to zázrak, kdybys otěhotněla.“

Zaraženě na něj pohlédla. Ta žena to vystihla správně. Proč by mělo na Joeových snech záležet méně než na jejích?

Dál už o tom nemluvili a v noci ani neměla chuť se s Joem milovat. A když zaslechla tiché cinkání malého vojáčka, otočila se a přetáhla si polštář přes hlavu.

♣

Nebyla těhotná. V duchu se proklínala, že byla tak hloupá, vzdala návštěvu u pracovní agentury a místo toho – když bylo konečně volné auto – se zbytečně vydala z peněz za testovací sadu od farmaceutické společnosti Boots. Odhodila to potupné náčiní do odpadkového koše a šla se uklidnit na zahradu, kde vytrhávala z půdy kopřivy a uschlé bodláky, dokud se nezačalo stmívat.

Na prahu u zadních dveří si zula boty, vešla dovnitř, pověsila bundu na věšák a automaticky zamířila zapnout rychlovarnou konvici. Teprve když se natahovala na polici pro krabičku s čajem, všimla si, že z okenního parapetu zmizel vojáček.

Nechápavě zírala na místo, kde normálně stál. Bylo prázdné. Pomalu se otočila na patě a rozhlížela se po všech pracovních plochách i poličkách, zotvírala všechny skříňky, ale hračku nenašla. Když odpoledne odcházela na zahradu, určitě tam ještě byl, tím si byla absolutně jista.

„Joe?“ Jakmile zaslechla v chodbě mužovy kroky, rozběhla se mu naproti. „Co jsi udělal s mým vojáčkem?“

Joe udiveně zavrtěl hlavou. „Co jsem s ním měl udělat? Nic.“

„Ale musel jsi. Není tu.“

Prohledala dům od půdy až po sklep, ale po hračce se slehla zem. Té noci ležela dlouhé hodiny beze spánku a ve tmě, kterou prosvěcovalo jen měsíční světlo prostupující okny, vládlo hluboké ticho.

♣

Vyzkoušela dvě přechodná zaměstnání a obě nesnášela. Když končila lhůta, po kterou měla podle smlouvy vykonávat to druhé, už se do agentury nevrátila. Místo toho zamířila do zahradnictví a nakoupila plata sazenic. Utěšovala se, že kdyby jim koncem měsíce opravdu docházely peníze, vždycky se s Joem můžou vrátit k oné příslovečné šroubovací láhvi vína. Joe byl ale rád a ještě větší radost mu udělalo, když se strýc vrátil z Nairobi a ani náhodou se nezdálo, že by s jeho návratem měla Joeova práce předčasně skončit. Strýc ho naopak požádal, aby u něj zůstal dalších pět let. „Nabídl nám dokonce, že bychom si mohli pronajmout hlavní dům přímo na statku.“ Pod dojmem navýšení platu, které nabídku provázelo, vzal Joe Sue na večeři do restaurace.

Sue zavrtěla hlavou. „Ať ten dům pronajme někomu jinému. Ráda bych zůstala, kde jsme.“ Začala tomu stavení v duchu říkat dům snů, i když jí se žádný sen nesplnil, a pokud věděla, tak ani Joeovi.

Až doteď, kdy konečně dostal regulérní práci.

Joe přikývl. „Doufal jsem, že to řekneš. To díky všem těm kytkám, které jsi na zahradě zasadila. Byla by jich věčná škoda, kdybychom se zase stěhovali.“

„Joe.“ Pohlédla na něho a položila mu na stole dlaň na ruku. „Pověz mi, co chceš nejvíc na světě.“

Usmál se. „Opravdu to chceš vědět?“

Přikývla.

„Chci zůstat v téhle práci. Miluju ji. Vážně. A chci zůstat v našem domku – s tebou, když jsi teď spokojenější.“ Rozzářil se. „Nevím, jestli sis toho všimla, ale poslední dobou se často usmíváš a při umývání nádobí jsem tě dokonce slyšel zpívat.“

„To nikdy!“

„Ale jo.“ Otočil ruku dlaní nahoru a stiskl jí prsty. „Zůstaň šťastná, Sue.“

„A to je všechno, co chceš?“ Podezíravě mu pohlédla do tváře. Na okamžik se zamyslela a pak pokrčila rameny. „Myslím, že jsem šťastná.“

„A co práce?“

„V těch posledních se mi nelíbilo.“

„Myslel jsem tím tu tvoji. Tu, které ses kvůli mně vzdala.“

„Už mi tolik nechybí.“ Zahleděla se do talíře před sebou. „Vlastně jsem docela ráda, že jsem z ní vypadla. Vůbec jsem si neuvědomovala, jak mě unavovala, stresovala a rozčilovala. A máš pravdu, že jsem si nastavila celou řadu priorit, které mi teď už nepřipadají důležité. Přitom všechno, co jsem chtěla, jsem v podstatě nechtěla jen kvůli sobě, ale protože jsem se vždycky poměřovala s tím, co mají nebo dělají druzí. Celie a Jane a Liz se svými dětmi a volvy a s jejich psy i rozvážením dětí do škol a na kroužky. A Janet nebo Martina s jejich vysokým postavením v zaměstnání a nejnovějšími mobily. Připadaly mi vždycky mnohem schopnější a naplněnější než já. Teď už mi nic z toho nepřijde důležité.“

„Možná sis dokázala, že i ty jsi schopná a cítíš se naplněná,“ pronesl pomalu Joe.

♣

„Takže jste se tu už usadili natrvalo?“ zavolala přes plot Julia. Šla se psem ulicí kolem Sueina domu, zrovna když Sue celá udýchaná sekala trávník před domem. „Slyšela jsem, že zůstáváte.“

Sue přikývla. Přešla k brance, otevřela, sehnula se a podrbala za uchem stařičkého kokršpaněla, který si s úlevou sedl, aby si odpočinul, zatímco si paničky budou povídat.

„A splnily se vašemu manželovi jeho sny?“ usmívala se trochu tajuplně Julia.

Sue se zasmála. „Všechny jistě ne.“

„Je to jen otázka času,“ poznamenala rozverně Julia a pohladila čekajícího psa.

„Hloupá ženská,“ mumlala si pro sebe Sue cestou zpátky k domu. Zašla do kuchyně, a zrovna když se chystala umýt si ruce nad dřezem, zaujal ji jakýsi zvuk. Prudce se otočila a pohledem automaticky zabloudila k okennímu parapetu. Vojáček stál na svém místě a lehounce se pohupoval.

Sue chvíli stála jako omráčená. „Kde jsi byl?“ zeptala se nahlas.

Vojáčkova malovaná tvářička na ni dobromyslně hleděla.

„Asi si myslíš, že si můžeš jen tak odcházet a přicházet, kdy se ti zlíbí, co?“ Sue se rozmrzele obrátila zpátky ke kohoutku, pustila vodu a začala si oplachovat ruce. Ticho.

„A asi si myslíš, že jste vyhráli, viď? Ty a Joe. Spřáhli jste se. Zřejmě máš za to, že ti dodám hordy malých řvoucích fakanů, kteří si s tebou budou hrát, a sama budu po zbytek života trčet tady na venkově, co?“ Natáhla se pro ručník, osušila si ruce a otočila se. „No?“

Připadalo jí, jako by měl vojáček čapku na hlavě ledabyleji nasazenou, červeně namalovaná ústa v bílém obličeji o něco drzejší a oblouky obočí nabyly tvaru ptačích křídel. Jak tak stála a pozorovala ho, začal se znovu pomalu pohupovat. A konečně opět zaslechla tiché, veselé cinkání.

Dávej pozor, miláčku

1.

Pokaždé, když se nožkou odrazila od sluncem prohřáté země, vylétla na houpačce o něco výš. Měňavý zelenavý stín pod větvemi starého, rozložitého dubu nad její hlavou skýtal úlevný chládek. Zahradní slavnost, milosrdně schovaná za vysokým živým plotem, byla v plném proudu.

Karolína Haywardová vylétla do výše, zavřela oči, a jak zaklonila hlavu a začala padat dolů, ucítila, jak jí dlouhé těžké kadeře vyklouzly z pevného uzlu sevřeného kostěnými hřebeny. Klobouček už se jí dávno svezl z hlavy a teď za ní poletoval jako rozdováděné zvířátko. Pohodila prudce hlavou a vlasy se jí divoce rozlétly kolem tváře. Co na tom záleží, jak vypadá? Konečně je sama a na pár vzácných chvil je svobodná!

„Ta houpačka není pro dospělé!“

Zvučný mužský hlas ji tak vylekal, že se málem pustila provazů. Podrážkami střevíčků se rychle snažila zbrzdit, neboť si uvědomovala, kolik loktů spodniček jí vykukuje zpod lehkých, rozevlátých sukní. Jak houpačka zpomalovala, zmobilizovala Karolína zbytky své důstojnosti a odolala pokušení seskočit dolů. Namísto toho si pečlivě uhladila sukně, zhluboka se nadechla a podívala se, kdo ji to oslovil. Před ní, oděn v decentním černém obleku, jako ostatně všichni pánové na této slavnosti pořádané v zahradě biskupského sídla, stál reverend Charles Dawson, starší syn jejího hostitele, muž, jenž valnou část oslavy strávil obklopen početným houfem mladých dam z okruhu hostů svého otce. Teď jí hleděl do očí a v jeho hezké, tmavými vlasy orámované tváři, se zračilo nekompromisní pohrdání.

„Vy se na naší oslavě zjevně nudíte, madam,“ pronesl s chladně zdvořilým úsměvem. „Je mi líto, ale musím vás požádat, abyste si našla jinou zábavu. Ta houpačka není stavěná pro člověka vaší váhy.“

„Já nejsem moc těžká, pane Dawsone,“ ohradila se dotčeně Karolína. K její zlosti se jí zul střevíček a ona jej horečně lovila špičkou nohy schovanou pod dlouhými širokými sukněmi.

Charles Dawson se znovu rezervovaně usmál. „Nechtěl jsem nijak naznačovat, že jste.“ Lehce se uklonil a v očích mu pobaveně svitlo. „Nicméně ta houpačka je tu pro děti mého bratra, kterým je šest a sedm let. Až se vám podaří nazout si tu botu…,“ lehce pozvedl obočí, „možná bych vás mohl doprovodit zpátky mezi hosty a nabídnout vám sklenku limonády.“

V sálajícím horku letní zahrady k nim přes plot doléhaly vážné a hluboké hlasy duchovních, o poznání vyšší hlasy žen a sem tam salva tlumeného smíchu. S panem Dawsonem tu byli úplně sami.

Když zmizela, nikdo to ani nepostřehl. Její otec, reverend George Hayward, byl v té chvíli hluboce zabrán do hovoru s biskupem a na dceru úplně zapomněl. Ta se zahleděla na zástup přítomných, z nichž mnohé znala odmalička, a zničehonic pocítila nevídaný záchvěv vzpoury.

Síla té emoce ji samotnou překvapila. Její nitro zaplavil vzdor a zoufalství. Vždyť je ještě mladá, ne? A přitažlivá! Hlavu má stále ještě plnou denního snění a sladkých nadějí. Tak proč je tady, po boku otce, a doprovází ho, stejně jako na všechny ostatní akce související s výkonem jeho povolání? Proč hraje roli, do níž se takřka bezděky vpravila nedlouho po matčině smrti? Všechny její sestry byly vdané. Bratr žil v Londýně. Jen ona jediná zůstala s otcem a všichni zcela samozřejmě očekávali, že zaujme místo své matky. Veškeré myšlenky na její sňatek jakoby se otci vykouřily z hlavy. Těch několik vytrvalých nápadníků, kteří se jí neochvějně dvořili, postupně odpadlo. Kromě ní si toho však zřejmě nikdo nevšiml.

Teď tu stála a hleděla na Charlese Dawsona. Nebyla z těch mladých žen, které se dnes okolo něj motaly, chichotaly se a vrhaly po něm obdivné pohledy. Ne. Stála po otcově boku a zdvořile naslouchala, jak s biskupem rozpráví o vážných církevních záležitostech, jak bylo její povinností. Ostatně, ne že by se s Charlesem chtěla vybavovat. Nečinilo jí nejmenší problém zůstat imunní vůči jeho elegantnímu zjevu. Choval se totiž úplně stejně jako její otec, který by její jednání jistě také neschvaloval. Odjakživa se jí příčily Charlesovy okázalé způsoby. A navíc, tento muž by se nikdy, nikdy nemohl stát jejím nápadníkem. Byl bohatý a měl styky. Jistě hledí mnohem výš a nespokojil by se s dcerou pouhého pastora.

Ta představa ji ještě víc rozladila. Nikdy nepřipustila, aby si kterýkoli z těch mladíků, kteří za ní přicházeli na honcombskou faru, dělal jakékoli naděje, a teď už bylo příliš pozdě měnit postoj. Byla stará. Jejím údělem bude až do konce svých dnů pečovat o otce. Ve svých devětadvaceti letech zůstala na ocet.

„… nemyslíte, slečno Haywardová?“

Vtom si uvědomila, že jí Charles Dwason, doprovázející ji zpátky mezi ostatní hosty, něco říká. Měl široká ramena, byl vysoký a – ach, bože, tak hezký! Jak na ni mluvil, přistihla se, že z něho nespouští zrak.

„Nemyslíte?“ opakoval.

„Odpusťte, ale přeslechla jsem, co jste říkal.“

Ještě než uhnula pohledem, neušlo jí, jak přes jeho tvář přelétl rychle potlačený stín netrpělivosti.

„Říkal jsem, že k večeru pravděpodobně přijde bouřka,“ opakoval.

„Ach, ano. Vzduch je tak těžký a nehybný.“ Teď si o ní bude myslet, že je nejen hluchá, ale i nezdvořilá a hloupá.

Když se objevili v průchodu mezi živými ploty, stočilo se k nim hned několik párů očí a zvědavě na ně pohlédlo. S úlevou zjistila, že mezi těmi, kdo se po nich otáčejí, není její otec, a zničehonic pocítila silné nutkání se rozesmát. Stojí tu, neupravená a rozcuchaná, ve společnosti toho nejžádoucnějšího muže, a nikdo jim nedělá doprovod!

Jako kdyby jí četl myšlenky, Charles Dawson od ní náhle rychle odstoupil. „Když dovolíte, slečno Haywardová, požádám vás, abyste laskavě zašla do domu trochu se upravit,“ pronesl zdvořile a s lehkou úklonou ji opustil. Ještě chvíli zůstala stát, vědoma si pátravých pohledů okolo stojících, a pak se pomalým krokem vydala přes trávník k velkolepému biskupovu sídlu.

Nějak se jí podařilo nalézt v paláci dámskou šatnu, učesat si vlasy a nasadit klobouk. Navenek se tvářila pokorně a usmívala se, avšak v duchu soptila vzteky. Měla po zábavě. Proč to ze všech těch velevážených mužů překypujících důstojností a sarkasmem musel být právě Charles Dawson, kdo ji vyšpehoval? Určitě poví svému otci, při čem ji nachytal, oba se tomu večer při sklence portského zasmějí a biskup to pak řekne jejímu otci. Tomu to ale vůbec nebude připadat zábavné. Bude se velmi, velmi zlobit. Ach, bože, jak ponižující!

Když konečně opustila bezpečné útočiště biskupova domu a odvážila se vyjít zpět do zahrady, přistihla se, jak proti všem svým předsevzetím hledá mezi hosty Charlese Dawsona. Ihned ho spatřila, jak rozpráví se skupinkou starších dam. K její zlosti se v té chvíli otočil a okamžitě ji uviděl. Cítila, jak si ji prohlíží od hlavy až k patě, jako kdyby se chtěl přesvědčit, jak vypadá. Pak se sotva znatelně usmál.

Znovu v ní vzkypěl hněv. Ještě když se pozdě odpoledne vracela s otcem kočárem domů, cítila, jak v ní doutná zlost. Ke své radosti však zjistila, že reverendu Haywardovi o jejím extempore nikdo nic neřekl, neboť když ujížděli po cestách lemovaných listnatými stromy k Hancombu, byl v té nejskvělejší náladě.

„Zítra spolu zajedeme do dělnické kolonie v Necku, Karolíno,“ začal, absolutně si jistý její poslušností a obětavostí. „Buď tak hodná a uchystej s sebou košíky s jídlem pro vdovu Moffatovou a Eldronovy. Chudáci, už je to dva roky, co Sam…“ Náhle se zarazil. „Karolíno, posloucháš mě?“

Karolína se k němu provinile obrátila. Až do té chvíle upírala zrak ke vzdáleným svahům Downs, kde se nad hlubokými lesy vznášel nazlátlý odpolední opar.

„Jistě, tatínku. Košíky. Sama je připravím.“

Po úbočích kopců svažujících se do údolí putovaly stíny a hebká zeleň polí se v nich proměňovala v jemný purpur letního podvečera. Cítila omamnou vůni zimolezu a růží vysázených mezi ploty zahrad lemujících cestu. Jímavá krása blížícího se podvečera ji konejšila a zároveň podivně trýznila.

Toužila být sama, pryč z dosahu otcových neutuchajících požadavků, avšak do chvíle, kdy bude moci uniknout do soukromí své ložnice, zbývala ještě řada hodin. Konečně přišel čas, kdy mohla za služebnou Polly zavřít dveře. Přes tenkou noční košilku si přehodila volný župan, přešla k oknu, vyklonila se přes parapet a zahleděla se do temné zahrady. Ještě stále cítila neklid a napětí. A taky osamění.

Byl horký večer a houstnoucí tma nepřinášela žádnou úlevu. Spíš vládlo ještě větší vedro. V myšlenkách se stále vracela k odpolední zahradní slavnosti a nádhernému pocitu volnosti, jaký zažívala na houpačce. Kdyby se neobjevil Charles Dawson, mohla tam zůstat třebas celé odpoledne a dlouze vychutnávat, jak jí chladivý vánek čechrá svými všetečnými prsty rozpuštěné vlasy. Avšak před očima se jí, nevolán, vznášel i obraz hostitelova syna, jeho vysoká postava, přísné rysy tváře, sebevědomý úsměv a lehce pozdvižené obočí, když zahlédl, jak ztratila střevíc. Skoro jako kdyby se jí smál. Pak si ovšem uvědomila, jak jí musí pro její uličnictví opovrhovat. Jeho bílá košile i hedvábná kravata neměly chybu a vlasy i vousy byly obrazem dokonalosti. Onbezpochyby na houpačce nikdy neseděl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krok do jiného času - To nejlepší z B.E..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.