Copyright © Petr Sýkora, 2020

ISBN 978-80-242-6841-5

„Nečtěte to! Tento příběh je lež! Nikdy jsem neměla vnučku ani syna. Na Losinách jsem vládla moudře a spravedlivě za dva nezletilé synovce, o nichž není v knize ani zmínka.“

hraběnka Anděla Sibyla Galle

1. DÍL
Doktor Kvěch

1. VELKÝ KOČÁR

20. dne měsíce září roku 1691, čtvrtek, ráno

Včera při setmění. Zavřený kočár tažený čtyřspřežím. Posílá si pro mne hraběnka Sibyla Galle z Losin. Nechtělo se mi. Po únavném dni. Její komorník však neoblomný. Vyjeli jsme tedy. Cesta pohodlná. Nemocná: Vnučka hraběnky, stára třinácti let, avšak vzrůstem mladší a nedochůdčí. Zámek i ve tměmohutný. Nemocná nastuzením a značnou horkostí. Takřka bez pocení. Uvedl a pomáhal mněvrchní komorník. Také dávivý kašel navíc. Velmi vyčerpána, vyhublá až na ko

Slovo zůstalo nedopsáno. Ruka prodloužená o rozčepýřený brk se natáhla do kalamáře pro čerstvý inkoust, chvíli visela ve vzduchu jen coul od plamene svíčky a pak brk upustila. Doktor Jan Benedikt Kvěch plamen sfoukl. Svítil zbytečně, za oknem vzkvétal nový den. Teplé a jasné jitro, jako kdyby léto trvalo při plné síle.

Doktor vstal, židli odstrčil a na ztuhlých nohách došel k oknu a otevřel ho, vlhký vánek od nedaleké řeky foukl do místnosti a zatuchlý vzduch se začal ředit. Mohelnické náměstí spalo, avšak doktor za zdmi domů ucítil život. Služebnictvu v okolních měšťanských domech začal další, stále stejný den.

Stále stejný den… Víčka doktorovi spadla přes suché oči, levé koleno spustilo svou oblíbenou chvilkovou bolest. V hlavě se z jednoho ucha do druhého převaluje příboj. Doktor se dlaněmi uhodil do obou spánků. Za jak dlouho hukot přemůže okolní zvuky a hlasy? Kdy se bolest vylíhne i ve zdravém koleni? Pohled na opuštěný brk: Dopíšu to, až se vyspím. Až naberu chuť a trochu sil. Věděl, že se obelhává. Jestli má noční léčení sepsat se všemi náležitostmi, tak to musí udělat za čerstvé paměti. Malátnou rukou a zemdleným zrakem, avšak hned. Na dně cínového umyvadla se krčí loužička včerejší vody, doktor si pocákal obličej. Účinek zteplalé vody se nedostavil. Doktor boj s únavou právě prohrál. Vyšel do chodby a klepl dvěma prsty na dveře pokojíku, v němž spí jeho hospodyně.

„Ano, ano,“ ozvalo se zevnitř ospale. „Už vstávám!“

„Lež, Magdaléno!“ řekl doktor. „Já jdu teprve spát. Právě jsem přijel. Vzbuď mne před polednem!“

„Ano, ano. Už nevstávám!“ Vešel do své ložnice a s úlevou se podíval na rozestlanou postel. Postel jako odměna za úmornou, avšak úlevnou, protože úspěšnou noc.

Před devíti hodinami, na počátku dlouhé noci, doktor vešel do ložnice se svíčkou v ruce a podíval se na rozestlanou postel. Bílá duchna svítila do žlutého příšeří. Zavřít okno, svléknout a zalehnout. Zaspat namáhavý, ale prázdný den. Středa. Další šedivý korálek přibyl na dlouhé šňůrce doktorova života.

Ticho noci náhle zrušilo klapání a rachocení, na dlažbu mohelnického náměstí vjel kočár. Podle dunivého lomozu doktor poznal, že to není bryčka někoho z měšťanů, ale těžký kočár s důkladně pobitými koly. Kočár tažený čtyřmi koňmi. Kočár odněkud. Postavil svíčku na pelest, aby nebyl jejím plamínkem při vyhlížení do tmy rušen. Uprostřed černého náměstí kočár zastavil. Srpek měsíce je schován za nízkými mraky, lucerna zavěšená na kozlíku svítí slabě a neochotně, a tak doktor uhodne pouze rozmazanou siluetu. Kočár je vysoký, bachratý, pro šest osob, a táhnou ho skutečně čtyři koně. Teď pokojně stojí, tři vraníci a jeden bělouš, klidní a zdánlivě odpočinutí. Dobří koně! pomyslel si doktor Kvěch. Kdy naposled Mohelnice viděla čtyřspřeží? Tak okázalý kočár? Olomoucký arcibiskup při svatodušní mši? Kočí na vyzdobeném kozlíku sedí bez pohybu, silueta vykrojená z černého sametu. Zato druhá postava poskakuje před kočárem. Tlustý muž se bezradně rozhlíží po náměstí a šosy kabátce mu plandají mezi nohama. Krok doprava, dva poskoky doleva. Je zbytečné se schovávat, pomyslel si doktor.

„Hej, koho hledáš?“ doktor se vyklonil z okna a tiše, avšak zřetelně zavolal doprostřed náměstí.

Cizí muž se k němu otočil a vykřikl:

„Doktora! Doktora Květa!“ Mužův hlas zněl nakřáple a povýšeně.

„Já jsem doktor. Jsem doktor Kvěch-ch.“ S důrazem na poslední hlásku.

„Tebe, doktore, potřebuji!“ řekl muž před kočárem rázně.

„Počkej, přijdu k tobě…!“

Doktor si přehodil přes ramena kabát, sešel ze schodů a vykročil na náměstí. Muž z kočáru už stál krok před vraty. Obličej mu osvítil plamen svíčky. Je zavalitý a malého vzrůstu – když stál dole na náměstí, tak se doktorovi jevil větší. Hladce oholený, masitý obličej podepřený podbradkem se mastně leskl. Obyčejný sedlácký synek (vidí doktor) s malými škvírkami očí, věku nemladého – asi třicet let, postavy tučné, v mládí byl často vykrmován masem. Oblečen je po pansku: do tmavě rudého, zdobeného a zlatou nití vyšívaného kabátu s úzkým a (světlo pozvednuté svíčky to jasně odhalilo) odřeným límcem. Nohy stojí v tmavě šedých lněných kalhotách pod kolena a v modrých, sepraných hedvábných punčochách. Sedlačisko, které se nechtělo pachtit po poli za pluhem, a tak slouží na zámku.

„Doktore, potřebujeme tě,“ zahřímal muž. „A to okamžitě!“

„Kdo?“

„Hraběnka Galle, paní na Losinách.“

Doktor se ulekl a ucukl půlkrok dozadu. Jako kdyby před ním někdo škrtl velkým křesadlem. Jako kdyby jeho tvář uhýbala před rozlétnutými jiskrami. Takové jméno nečekal, zamžoural na kočárové dveře s erbem, ani nemusel před kočárem rejdit se svíčkou. Černý lev, vzepjatý k odvážnému skoku v rudém poli byl dostatečně zřetelný, napřímený jako vítězný kaprál a tuze bojovný. Znak Žerotínů, pánů z Losin.

„Hraběnka Sibyla Galle z Losin? Až z Losin…?“

Z takové dálky… pomyslel si doktor. Vždyť to je více než dvě hodiny jízdy. I se čtyřspřežím. I při suchých cestách. Cožpak není v Losinách a okolí nějaký jiný doktor? Třeba v Šumperku – doktor Körner… Proč si hraběnka poslala pro mne?

„Hraběnka mne potřebuje?“ zeptal se doktor bojácně.

„Potřebuje,“ zopakoval muž a znělo to jako rozkaz.

„Aha. A ty jsi kdo?“ zeptal se doktor.

„Jsem komorník Její Milosti.“

„U Losin nejsou žádní doktoři? Že jsi jel takovou dálku…?“

„Jsou!“ vyštěkl komorník.

„A proč si hraběnka nepošle pro ně?“

„Poslali pro tebe!“

Doktor se samolibě usmál. Zatím se není třeba ohně bát… Hraběnka je s léčebným úsilím těch blízkých doktorů nespokojena. Není divu, Körner… Zasloužilé, stářím a podagrou podlomené šumperské motovidlo umí pustit žilou, jen když se trefí. Léčí jako před sto lety: Čtyři tělní šťávy musí být v rovnováze, jazyk bez poskvrnky, krk měkký, je libo obkládek? Stačí správně bylinky smísit, zaklínadlo zadrmolit a každá bolístka uteče pryč!

Doktorský úsměv se zvětšil. Zdá se, že je o mne v kraji za Šumperkem zájem.

„Máš hned přijet.“ Komorník ukázal za sebe. Nehybný kočár je připraven doktora Kvěcha pohltit.

„Je noc!“

„Hraběnka dobře zaplatí.“

„O peníze nejde,“ dodal doktor kvapně. „Je to daleko…“

Komorník stojí nehybně před doktorem, oči přimhouřené. Postoj je to výhružný.

„Dobře tedy, odjedu s tebou. Potřebuji však vědět, jak stará hraběnka je?“

Komorník se zatvářil překvapeně. „Je stará…“ hlesl a zaznělo to jako otázka.

„A co ji trápí?“

„Koho?“

„Hraběnku Galle. Na co stůně?“

„Hraběnka? Hraběnka stůně?“ Komorníkovi poklesla překvapením čelist a podbradek se zatřepal. „Hraběnka přece nestůně!“ prohlásil důrazně.

„Podívejme,“ vyrazil ze sebe doktor a pomyslel si, že komorník rozumu moc nepobral. „A proč tedy musím jet do Losin, když hraběnka nestůně?“

„Anna Vilemína stůně!“

„Anna Vilemína je kdo?“

„Anna Vilemína je vnučka Její Milosti.“

„Skvěle!“ zavýskl doktor a zamnul si ruce. „Teď už víme, proč musím jet do Losin! Na co Anna Vilemína stůně, nevíš, že?“

Výsměšná otázka povolila zašpérovaná stavidla.

„Její Milost Anna Vilemína má již třetí den horkost, povětšinou suchou,“ vyhrkl komorník, krátce se nadechl a sypal ze sebe další slova, „den ode dne horší, dva dny nejedla, blouzní, zvláště k ránu. Těžce a naprázdno kašle. Dýchá málo, chvílemi modrá ve tváři. Když nekašle, tak sténá a vzdychá. Její moč má temně žlutou barvu, někdy hnědou. Máš s sebou vzít všechno potřebné. Léky, medikamenty, masti, aparáty, baňky a přístroje. Je zde kočár Její Milosti, aby se do něj všechno potřebné vešlo.“

Komorník ukázal za sebe. Kočár trčí uprostřed pustého náměstí.

„Jak je Anna Vilemína stará?“ zeptal se doktor, když pochopil, že naučený proslov skončil.

Komorník beze slova ukázal pravou rukou výšku zhruba jedenáctiletého dítěte.

„Rozumím,“ odsouhlasil gesto doktor. „Počkej, hned si všechno připravím.“

Doktor zašel do domu. Na dveře Magdaléniny ložnice vykřikl, že jede do Losin a že do rána bude zpět. Vešel do pracovny a pohlédl na zeď u okna, visí tam – takřka v koutě, aby nerušil – malý omšelý krucifix. Zapomenutý v přeplněné místnosti. Visí trochu nakřivo – možná tím zkoseným, nepevným úhlem žaluje na doktora, že jeho víra v Boha by mohla být pevnější.

Měl bych se pomodlit, ušklíbl se doktor. Před touto cestou bych se měl dvakrát pomodlit, a nahlas a se všemi podrobnostmi. Dřevěný Kristus shlíží prázdným zrakem doprostřed světnice, doktor by musel tři kroky ukročit, aby ho Spasitel uviděl, a mohl tak vyslechnout smrtelníkovu prosbu. Avšak ani tři úkroky, ani modlitba se nekonají. Doktor ví: Ať se před cestou k Bohu, k Panně Marii a ke svatému Kryštofovi modlí ti, kteří to potřebují, kterým to pomůže. Já to nejsem. Ať se modlí ten, kdo se děsí výmolů, splašených koní, loupežníků, padajících větví a smrti. Ať se modlí ten, kdo si myslí, že ho slova pronesená do prázdného vzduchu ochrání.

Doktor si před několika lety spočítal, že je naživu dostatečně dlouho, mnohem déle než většina jeho pacientů: Poznal, že jeho život, kdyby byl právě náhle, třeba bleskem, vrahem nebo nepřející náhodou ukončen, kdyby jeho mozek a smysly náhle doběhly do cíle, kdyby přestal cítit v plicích vzduch, prostě kdyby náhle zemřel, tak by byl jeho život výrazně užitečnější a plnější než životy takřka všech lidí na světě. Proto se doktor, odpusťme mu to, zřekl pokory – jak ji nařizuje Bůh a lidská přirozenost. Doktor nemá strach z nicoty po své smrti, jen se bojí „praktické“ stránky tohoto nevyhnutelného aktu – svého zániku. Viděl umírat tolik lidí jako snad žádný jiný člověk na světě s výjimkou Boha… tedy kdyby Bůh existoval. A mnohokrát to byl nesnesitelný, protože bezmocný pohled. Kéž by bylo možné každý život ukončit snadno, bezbolestně a uctivě! Proč se život člověka nedá zavřít jako rozevřená kniha, pokud možno až po přečtení poslední stránky?

Zkusme doktora Kvěcha pochopit. On není bezvěrec, nihilista, ateista nebo odpůrce Boha. Možná dokonce v Boha věří – člověk už je takový, že v zásadních věcech se nedokáže rozhodnout –, ale nevěří, a v tom si je doktor zcela jistý, že Bůh je dobrý. Doktora naučil život, že Bůh je všelijaký. A tedy i nevyzpytatelný a nespolehlivý. A proč se se svými prosbami vtírat někomu, na koho není spolehnutí?

Doktor otevřel cestovní brašnu a zběžně prověřil, zda něco nechybí, navlékl ruce do rukávů teplého kabátu a chvatným krokem vyšel na náměstí. Komorník už před dveřmi kočáru nestál. Seděl na kozlíku vedle kočího. Doktor pohlédl nahoru a řekl, že je připraven k odjezdu. Komorník ukázal na jeho brašnu:

„To povezeme jen toto?“

„Mám tam vše potřebné.“

„Všechno? V této malé kabele?“ řekl komorník s obavou v hlase.

„Všechno ne,“ přiznal doktor a šibalsky se zašklebil. Lucerna visící na kočáru zkřivila jeho pitvoření do strašidelné masky.

„Jak to?“ vyděsil se komorník. „Vrať se pro to! Máš vzít úplně všechno!“

„Zbytek mám tady,“ řekl doktor a poklepal si ukazováčkem na čelo. Komorník tomuto gestu možná porozuměl, možná ho nepochopil. Pro jistotu se odmlčel a upřel svůj pohled do tmy k mohelnickému kostelu a k zábřežské bráně.

Ten komorník je nějaký líný. A nevychovaný, pomyslel si doktor Kvěch, když si pomocí mosazné, avšak dlouho necíděné petličky otevíral dveře do kočáru. Lenoch si sedí na kozlíku, a já musím nastupovat sám… Kočár je pečlivě vyčištěný a provoněný, mohlo by se v něm rozesadit až šest osob – tak je prostorný. Kabinu se snažily osvětlit lucerny zavěšené pod kozlíkem, avšak paprsky jen s námahou proklouzly okenním otvorem a usedly na úzký proužek sametového čalounění na zadním sedadle. Mělo nezdravou hnědou barvu a doktor pohlazením zjistil, že vlas je řídký a nadobro zválený. Kočár už jezdí po Moravě řadu let… Doktor se na sedadle rozvalil do všech stran.

Z kozlíku zahýkalo basové „hjé“, jako když obr zaduje do ponocného trouby. Kočár se pohnul prudce a do strany, dvojička koní vlevo potáhla dříve, kočí však koně opratěmi zručně srovnal a hlučná dlažba mohelnického náměstí byla po chvíli vystřídána zdusaným povrchem zábřežské silnice. Vpravo se mihlo několik nízkých mohelnických domů, následoval ryčný průjezd branou a Mohelnice a stráž v bráně zůstala za zadní nápravou. Kočár je dobře vypružen, zhodnotil doktor pokojnou a rychlou jízdu, jen aby nebyly po cestě velké výmoly. Avšak pořádný liják, který by silnici rozbil, se nepřihnal od svátku svatého Bartoloměje.

Doktor si do polstrování lehl na záda, bříško se mu vyboulilo jako nízký, avšak rozlehlý chlum v rovinaté krajině. Přikryl se kabátem a nohy nechal spuštěny na podlahu. Mohl bych se trochu prospat, řekl si. Léčba může zabrat celou noc.

Silnice běžela k Zábřehu proti proudu tmavé klidné řeky. Noc nerušil živý zvuk, žádné lidské světlo. Třetinový měsíc nad obzorem po levé ruce a tenké špendlíky hvězd však tmu přeci jen projasnily. Koně odfrkávali a šestnáct podkov dunělo o zem. Několikero zapráskání bičem, a jízda se ještě zrychlila. Dobré tahouny mají na Losinách, za chvíli jsme tam. Prásknutí biče. A ještě jedno. Doktor hlasitě zívl a zavrtal se do čalounění ještě hlouběji.

2. LOSINSKÝ ZÁMEK

Kočár se hrbolatě zhoupl a doktor Kvěch poplašeně procitl. Nedokončený sen je rázem zapomenut.

Kde to jsem? A kam mne vezou? A proč? Upamatování mu trvá mžik: Kočár. Velký a pohodlný kočár. Do Losin. Jedu do Losin, protože hraběnky vnučka stůně, ujistil se doktor a snažil se tomuto faktu co nejvíce uvěřit. Není to snadné, vnitřek kočáru osvětluje oheň z nedokončeného snu. Jedu tam léčit, nečeká mne útrpný výslech, čeká mne práce, obvyklá práce. Náhle si úzkostlivě uvědomil, že se cesty do Losin bál. Vždy se jí bál. A bojí se jí i dnes. I když se tam veze jako pán. Sedí na plyši v panském kočáře, není zakután do želez na katově káře. Doktor vyhlédl z okna. Měsíc zapadl. Tma zhoustla. Přesto se dalo rozeznat, jak se před kočárem do oblačných výšin tyčí jesenický horský hřeben. Černá černota hor a v pozadí šedá černota vesmíru. Cesta i nadále vede po rovině, ale hradba hor je nedaleko. Do Losin zbývá už jen kousek cesty, pomyslel si doktor. Šumperk jsem prospal.

Ochladilo se – pokročilá noc připomněla, že léto končí. Rozespalý doktor se zachumlal do kabátu a zalitoval, že si nevzal houni. Kočár prudce zatočil doleva a temné hory připluly před pravé okno. Doktor se pozorně zadíval ven. Hory se tváří nepřátelsky. Který z vrcholů na kostrbatém hřebenu jsou Petrovy kameny? Jsou od Losin pouhým okem vidět? Nebo se skrývají na druhém, zadním hřebeni?

Jedu do Losin, zopakoval si doktor, aby si dodal kuráže. Jako pán. Léčit, hojit, napravovat. Škoda že je noc a nebudu mít čas navštívit místní léčivé prameny. Snad moje léčba bude úspěšná. A bude důvod znovu přijet. Připraveně, za denního světla. Prověřit, zda se stonavé princezně daří lépe. Projít při volné chvilce lázně…

U silnice povstaly křivé stíny chudých domků. To už jsou Losiny, pomyslel si doktor a střídavě vyhlížel z obou oken, kdy uvidí zámek. Kočár ještě jednou prudce zabočil doleva. Losiny leží v širokém údolí říčky Desné, několik mil od Šumperka, správního města této výspy země Moravské. Údolí je sevřeno dvěma horskými hřbety, vysokým vlevo a ještě vyšším vpravo, které však u Losin ztrácejí svoji sílu a zanedlouho se zploští do rovin řeky Moravy. Alespoň tak si to doktor pamatuje podle map. Nedaleko za Losinami je hranice, v níž se potká úrodná a přátelská nížina s mocnými a zlověstnými horami. Kdyby kočár vezl doktora na půlnoční stranu ještě pár minut, silnice by se zvedla, zpočátku nezřetelně, pak prudčeji, začala by kličkovat a záhy by byla zlými horami pohlcena.

Kdy naposled jsem léčil tak daleko od mohelnického náměstí? pomyslel si doktor. Za pacienty vyjíždí z Mohelnice na opačnou stranu, podél řeky: do Uničova, Litovle, Šternberku, a někdy i do Olomouce. Do takové dálky! Naštěstí doktorova bryčka je pevná a valášek Razím dokáže být vytrvalý. A protože tato část Moravy je takřka placatá, lze dojet na silnicích za pár hodin i do velkých dálek. Nesmí však napadnout příliš mnoho sněhu a nesmí se zvednout povodeň. To se řeka Morava vylije před Litovlí ze svých ramen a zaplaví nejen lužní lesy, ale i polnosti, louky a vesnice.

Losiny. Doktor se protáhl a chvatně si oběma dlaněmi třel obličej, aby setřásl poslední drobky nedokončeného spánku. Čtyřspřeží řachtavě vjelo přes dřevěný mostek a skrze bránu na zámecký dvůr. Důrazné prr! kočár zastavilo. Doktor vstal, uchopil kufřík a otevřel dveře. Podpatky cvakly o zámeckou dlažbu a doktor se rozhlédl spoře osvětleným prostranstvím. Na nízkých stojanech v protilehlých koutech nádvoří poblikávaly dvě lucerny. Alespoň část zámku nespí. Doktor je očekáván.

Losinský zámek překvapil doktora svojí rozlehlostí, avšak na první pohled je patrné, že zůstal nedostavěn. Celé jedno křídlo zámeckého „čtverce“ chybí. Asi to před sto lety nedobudovali, protože panstvu došly peníze nebo chuť stavět. Nebo zámek zmrzačil požár.

Přes zjevnou nedokončenost však působil zámek vznešeným dojmem. Ve všech třech podlažích je obkroužen chodbami s pravidelnými, topornými, avšak majestátními oblouky. Arkády – typický vlašský styl, doktor si vzpomněl, že tento druh budov viděl v zemích na polední straně za Alpami v každém městě. Tato jižní stavební móda, kdy domy nemají vnitřní, nýbrž jen venkovní chodby, pronikla na Moravu už před sto lety. Vnější sloupová chodba je sličná a působivá, ale nepraktická, zvláště v zimě. Pokud chce pán i služebník (stav nerozhoduje, usmál se doktor) v takovém zámku přejít z místnosti do místnosti, musí vyjít ze dveří ven na venkovní chodbu, po ní přejít ke dveřím do místnosti, dveře otevřít a vejít dovnitř. Tento způsob přesunu je pohodlný a snesitelný v teplých krajích, ale tady na Moravě, v úpatí studených hor, musí být takové stavební řešení nepraktické a marnotratné; drahocenné teplo utíká z místností ven.

Prázdný kočár se lomozně rozjel, obloukem objel zámecký dvůr a vyjel pryč. Doktor ukročil, aby se za ním podíval. Pod korunami vzrostlých listnáčů zahlédl nízké stavení. Možná konírna… Osaměl, zaklonil hlavu a zadíval se do černavé oblohy. Oblá, štíhlá zámecká věž přiléhající k levému křídlu jako kdyby doktorovi hrozila svým tlustým prstem. Doktor se zalekl. Je uprostřed Losin, uprostřed noci, naprosto sám a zcela bezbranný. Z kterých dveří se vyřítí hejno biřiců? Tři by stačili. Snadno mne obstoupí a chytí, ani zbraně by nepotřebovali.

„Herr doktor Kweich?“ ozvalo se náhle za jeho zády. Žerotínové, kteří zde panují, jsou Moravané, a proto doktor němčinu nečekal. Navíc právě teď neslyší místní tvrdou, chrčivou němčinu. Ten muž jeho titul a jméno takřka zazpíval a hlásky protahoval. Jako kdyby německy hovořil rodilý Francouz. Když doktor pobýval v Paříži, tak při rozpravách na Collège de Sorbonne často slýchával tuto měkkou, takřka líbezně táhlou němčinu.

„Ja. Ich bin Kvěch,“ odpověděl doktor neznámému. Onen muž přicházel od dřevěného venkovního schodiště v koutě nádvoří, v ruce nesl ohromnou, bílým světlem žhnoucí lucernu a široce se na doktora usmíval. Příchozí došel před doktora a lehce se mu hlavou poklonil. Oblečen byl do tmavě červeného, nadmíru zdobného kabátu, střihem stejného, do jakého byl navlečen ten hloupý a líný komorník, který doktorovi neotevřel dveře kočáru. Tento kabát byl však mnohem udržovanější a honosnější. Pentliček, krajzlíčků, zdobných butonků a mašliček nepočítaně! Před doktora předstoupil v hodnosti vyšší, možná ten nejvyšší losinský komorník.

„Vítám tě na Losinách, doktore,“ řekl muž německy a rozpřáhl ruce, jako by chtěl doktora obejmout. „Jsme rádi, že jsi naši úpěnlivou prosbu vyslyšel.“

„Je mi velkou ctí,“ řekl doktor také německy, avšak o poznání tišeji. A pozorně se podíval na komornické boty, protože podle jejich kvality se nejlépe pozná zámožnost zákazníka. A rozpoznal z pěnové teletiny ušité střevíce na vysokém, jiskřivém podpatku, na nártu přizdobené zamotanou saténovou, perletí postříkanou stužkou. Světlo lucerny se na těch skvostných botách jen zablýskalo. To nejsou boty služebníka, to jsou boty pána! podivil se doktor. Že by mne vítal zámecký pán? Kdo je vlastně na Losinách pánem? Kdo tady vládne? Hraběnka Anděla Sibyla Galle. To víme, ale to je žena, navíc prý stará. Ale kdo je na Losinách pánem s ní? Její syn? Prý tady s ní žije její jediný syn. Že by to byl on?

„Dovol, abych se představil. Jsem Karl, vrchní komorník na losinském panství.“

Zmatek v doktorově hlavě ztichl. Doktorovy oči se pozvedly a rychle prohlédly komorníkův obličej. Úsměv odhalil dvě řady zdravých a rovných zubů, obkroužených tenkými, pevnými rty. Nos má komorník trochu křivý a trochu zahnutý, jak už to Němci mívají. Oči vyhlížejí vesele a jsou jasné, bez hnidáků a oslzlíků. Oči nesou uklidňující pocit. Tenké, vysoko posazené obočí jeho obličej natahovalo. Až nepatřičně dlouhá se zdála jeho hlava v poměru ke krátkému trupu. Světlé a husté vlasy se snášejí do komorníkova čela, splývají v táhlých kudrlinách kolem hlavy až na límec. Stár je ten muž asi třicet let, avšak vyhlíží mladší, a to především díky usměvavému obličeji (to je u komorníků nezvyklé) a velmi rovnému držení těla (to je naopak pro komorníky typické). I když je postavou menší než já, všiml si doktor, tak se drží zpříma, jako kdyby si své malé výšky nevšímal. Krátce řečeno, spíše pán než sluha.

Doktor se na Karla usmál. Ten však cukl pohledem a podíval se na doktorovy boty. Jsou vychozené. Podpatky mají po časté chůzi podemlety. Nárt nekrášlí žádná ozdůbka, proč také, boty musí být především pohodlné, protože v nich doktor nachodil a jistě ještě nachodí tisíce kroků. Karl oči zvedl a pozorně si prohlédl jeho obličej. Doktor se bojácně usmál, a tak škvírou mezi plnými rty zahlédl Karl dvě prořídlé řady žlutých, neurovnaných zubů. Nos malý, s pevným kořenem, jak už to Moravané mívají. Úzké oči vyhlížejí smutně, avšak působí uklidňujícím dojmem. Tak to má být, doktor by měl svým pohledem pacienty konejšit. Husté, nízko posazené obočí jeho obličej zakulatilo. Věkem svraskalé čelo přechází v lysinu. Vlasů nemá mnoho, jsou řídké, částečně černé a povětšinou šedivé, hřebenem i stářím zatlačeny až k temeni. Doktor není pán, a tak si nemusí vlasy ani barvit, ani podpírat parukou, za doktora nemluví jeho vzhled, za doktora mluví jeho práce. I když je postavou vyšší než já, přemítá komorník, tak se hrbí, starosti a věk má neúprosně naloženy na zádech v těžkém pytli. Ještě odhadnout věk, říká si Karl: čtyřicet pět let, spíše padesát. Nahrbenost, vrásky kolem očí a především stav jeho zubů ten věk prozrazují. Vyhlíží poněkud sešle, ale je to nejlepší doktor v tomto cípu Moravy, alespoň se to říká. A Anně Vilemíně může pomoci jen ten nejlepší. Říká se o něm, že vlažnými prsty narovnává a pevnými dlahami znehybňuje zlomené nohy, rázným pohybem usekne zmrzačenou nebo vychladlou ruku, když už jí není pomoci, vždy vpraví do nemocného správný lék, popálenou kůži zchladí správnou mastí, umí ztišit porodní bolesti a poté pomůže novému dítěti na svět – lépe než většina porodních bab v kraji. Uzdraví, na co si vzpomenete. Tedy většinou, protože někteří nemocní mají dny svého pozemského bytí dopočítány, dráha jejich života je svedena posledními kroky ke smrti, a jejich duše z vězení těla pokojně odchází k Bohu. V lesklých očích zahlédl komorník odlesky všech lidí, které doktor Kvěch viděl umírat.

„Kde je nemocná?“ zeptal se doktor náhle.

„Ve své ložnici,“ odpověděl Karl rychle. „Doprovodím tě, doktore.“ Karl vykročil, doktor se zařadil po jeho bok. Vstoupili na venkovní schodiště. I ve tmě se zdálo chatrné. Doktor se chytil ohmataného zábradlí, prkno pod jeho nohama zavrzalo. Znělo to, jako by přestárlé dřevo povzdechlo hlasem zkroušeného pacienta. Vida, řekl si doktor, zámek tady mají jako u Loiry, komorník je nastrojen jako pro vídeňský císařský dvůr, způsoby a řeč má jako tanečníci na plese benátského dóžete, ale schody si vypůjčili z té nejpodřadnější olomoucké putyky. Takto by schodiště k princeznám vypadat nemělo. V patře sestoupil doktor z unaveného dřeva na tvrdý kámen venkovní zámecké chodby.

„Než přijdeme k nemocné,“ porušil mlčení doktor, „odpověz mi, co ji trápí.“

Komorník se na doktora přes světlo lucerny překvapeně podíval. Nečekaná věc. Doktor Körner při návštěvách vždy mlčel a na nic se nikoho neptal, jen se nechal odvést ke správným dveřím a za nimi s nemocnou něco kutil. Tento doktor je zvědavý. Karl si odkašlal a na prstech odpočítal dny:

„Před třemi dny ráno si Anna stěžovala komorné, že ji bolí na prsou a že je jí zima. Odpoledne byla její horkost patrná, a proto byla uložena do postele. Od té doby nevstala, horkost je značná, navíc se přidal kašel…“

Doktor zavrtěl hlavou a Karl se tohoto gesta ulekl. Oba šli po venkovní arkádové chodbě v prvním patře zámeckého křídla. Karl se zastavil před odřenými dveřmi. Doktor se zeptal, zda je toto její ložnice, Karl přikývl a chystal se dveře otevřít. Doktor mu však ruku zadržel.

„Počkej, potřebuji vědět více,“ naléhal tiše, uchopil překvapeného Karla za předloktí a poodešel s ním k balustrádě. Oba obličeje nepatrně osvětlila bližší z luceren na nádvoří. Doktor se postavil tak, aby viděl Karlův obličej, a spustil mlýnek otázek. Jak je Anna Vilemína stará, jak se vede její matce…

Karl odpovídal krátce, avšak k věci a doktor se dozvěděl, že za několik týdnů Anna Vilemína dovrší svůj třináctý rok, že stůně často, někdy má jen kašel, někdy jen horkost, někdy obojí najednou. Její matka zemřela před deseti lety.

„Otec?“ zeptal se doktor.

A tady se výslech zadrhl, protože Karl neodpověděl. Doktor je ale dotěrný:

„Otec také zemřel?“

Karl odpověděl váhavě, že otec žije. Doktor se k němu naklonil a tiše vysvětlil:

„To není samoúčelné vyzvídání. Mám ověřeno, že některé nemoci se dědí.“

„Jak dědí?“ zeptal se Karl popleteně. Jeho radost, s níž doktora uvítal, je pryč. Zůstal jen nepříjemný pocit, že doktor je divný patron. Upovídaný, zvědavý a navíc! Až teď si Karl všiml, že nemá skoro žádné instrumenty. Jen jakousi malou, z kobercoviny ušitou kabelu. Kde má pijavice? Kde má pumpu na čerpání krve? Kde jsou baňky a hořáky? Alabastrové flaštičky a křišťálové křivule? Dózičky s pestrobarevnými sypaninami? Je to vůbec doktor?

Doktor ke Karlovi přikročil ještě blíž:

„Je zjištěno, že některé nemoci člověk může získat nikoliv ze špatné vody a shnilé mouky, ale třeba jen proto, že jimi trpí jeho rodiče. Proto vždy potřebuji vědět, jak se vede matce a otci nemocného. Řeknu to příkladem: chytá-li třeba nemocného fantas, budu ho léčit jinak, když zjistím, že jeho rodiče fantas nechytal, a jinak, když se dozvím, že jeho rodiče fantas chytal. Protože fantasů je několik druhů a liší se právě tím, jestli jsou zděděny po předcích, nebo jestli jsou získány ze špatného jídla. Proto bych potřeboval vědět, zda kašlem a horkostí netrpí Annin otec.“

Karl o půlkrok couvl. Ruka s lucernou mu poklesla ke kolenům.

„Tak co,“ snaží se ho doktor povzbudit. „Má otec horkosti? Kašle?“

Jako v mrákotách zavrtí Karl hlavou.

„Čili nic?“ ověřuje si doktor. „Otec nemocné je zcela zdráv?“

Karl stále kroutí hlavou. „Právě že ne…“ šeptá a slova z něj lezou pomalu. „Právě že Jeho hraběcí Milost… Fantas! Jak ses o něm dozvěděl?“

Doktor je zvyklý na to, že občas pacienty, jejich příbuzné či služebnictvo přivede do rozpaků. Avšak to je jen prostředek k tomu, aby dosáhl svého cíle: dozvědět se co nejvíce podrobností. A ty někdy mohou být nečekané a s přídechem tajemství.

„A jaký fantas Jeho Milost má? Trvalý, nebo ho přepadá jen někdy?“

Karl se třese, není divu – vždyť doktor, naprosto cizí člověk, právě zvěděl hluboké tajemství žerotínského rodu. „Takový trvalý fantas má náš pan hrabě,“ Karl sotva šeptá. „Avšak dříve to bylo proměnlivé… Teď se chová tiše, velmi tiše, tak tiše, že vůbec nevíme, že na zámku přebývá. Ale dříve, před lety se čas od času…“ Karl se bojí říci to slovo. Doktor se na něj povzbudivě podíval. Komorník chvíli převaluje jazyk v pootevřených ústech a potom to slůvko řekne:

„… zvencl!“

Doktor pokýval hlavou a opatrně se zeptal:

„Hlučně?“

„Někdy hlučně, a někdy s rachotem… Avšak to bývalo. V poslední době je…“ Karl hledá správné slovo. „… klidný. Naprosto klidný.“

„A horkosti a kašle Jeho hraběcí Milost má?“

Karl zavrtí hlavou.

„A Annu Vilemínu chytá fantas?“

Karl stále vrtí hlavou. Velmi prudce. Doktor Kvěch se usměje – možná se dozvěděl dobrou zprávu.

„Tak mi tu vaši princeznu ukaž.“

3. MÁLO SVĚTLA

Karl položil lucernu před dveře a opatrně je otevřel. Tenké zavrzání se výhružně zadřelo do uší. Doktor přestoupil vysoký práh jako první. Tmu v komnatě ředila jediná svíčka stojící na nízkém stolečku u postele s vysokými pelestmi. Místnost měla úzký, podlouhlý tvar a vedla skrze celý zámek, protože nevelké okno – oko zející do černočerné tmy – hledělo na doktora ze vzdálené protější stěny. Chudá místnost takřka bez nábytku – kromě postele a stolečku s prskající svíčkou doktor rozeznal pouze truhlu, otlučený sekretář a v koutě za dveřmi vysoká kachlová kamna. Doktor se otočil dozadu na Karla, který právě zavíral dveře, a pohledem se ho zeptal, zda vešli do správných dveří. Vrchní komorník lehce pokynul dopředu. Až nyní si doktor všiml malé tmavé postavy, která se na truhle s růžencem mezi prsty bezhlesně modlila. Se skloněnou hlavou a sepjatýma rukama v klíně.

Několik kroků k posteli. Doktor zahlédl bachratou peřinu. Osoba na truhle zvedla hlavu a doktor pohlédl pod plachetku. Dvacetiletá, bledá, uslzená dívka. Hrubá lněná suknice, bílá plátěná košile a světle hnědá halena. Na hlavě krajkový čepec nedbale zakrýval černé mastné vlasy. Služebná hlídá nemocnou. Doktor se lehce dotkl jejího ramene a dívka to pochopila jako pokyn, že si má sednout zpět na studenou truhlu.

Doktorovi zbývají poslední dva kroky, a až je udělá, tak mine bližší pelest, přistoupí k posteli a poprvé nemocnou Annu Vilemínu uvidí. Avšak ještě před tímto dvojkrokem pokyne směrem ke Karlovi.

„Dones židli,“ pronesl sice šeptem, avšak panovačně. „Obyčejnou dřevěnou, žádné čalounění. A také nádobu s horkou a nádobu se studenou vodou.“ Karl kývá hlavou. „Čisté suché pleny, alespoň tucet. Tady tu,“ ukáže na postavu na truhle, „budu potřebovat…“

„To je komorná…“ špitne Karl.

„To jsem poznal,“ řekl doktor nevrle, protože ho Karl zbytečně ruší.

„Jmenuje se Kateřina…“ pokračuje vrchní komorník.

Doktor svraštil čelo a vyčítavě se na Karla podíval. Teď není čas na žádná jména. Teď se bude léčit. Doktor zvedl palec a začal odpočítávat:

„Židli…“ avšak než stačil zopakovat další položku, Karl začne couvat ke dveřím. Komorná Kateřina seskočí z truhly a rozeběhne se za Karlem.

„Ty tu zůstaň!“ vykřikl na ni doktor.

„Pomůžeš doktorovi…“ řekl Karl komorné česky. Z těchto dvou slov (první česká slova, která Karl v doktorově přítomnosti řekl) je poznat, že čeština není Karlova rodná řeč, protože to znělo takto: „Pómžeš dóktorvi!“ Doktor si uvědomil, že Karl je rodilý Němec, avšak protahování slabik a měkkost samohlásek naznačuje, že nikoliv odsud, nýbrž z Porýní.

„Pomůžeš mi,“ přikázal doktor česky směrem ke komorné a povzbudivě se usmál.

„A ty se taky vrať,“ zavolal na Karla, který právě za sebou zavíral dveře. „Potřebuji tě,“ dodal česky, protože němčiny se už na Losinách namluvil dost.

Komorná předstoupila před doktora a v uctivé pokloně sklopila hlavu a ohnula záda. Doktor jí ukazováčkem podepřel bradu a nevýrazným hlasem se zeptal:

„Jak se Anně Vilemíně daří?“

Komorná se rozeštkala. Její úhlednou, bledou tvář zkřivil škleb, z pootevřených úst se mezi zuby dral na svět teskný kvil a černé, velké oči najednou zapadly do tváře a začaly vyplavovat bezmocné slzy. Doktor se otočil, položil svůj lékařský kufr na stolek vedle svíčky a učinil poslední dva kroky k posteli.

I v slabounkém světle osamocené svíčky doktor poznává, že to dítě umírá. Dnes v noci, vydechl si doktor pro sebe, dnes v noci budu jen pomáhat při důstojné přípravě na smrt.

Anna Vilemína má záda podložena naditými polštáři, a tak sedí zkroucena do svislého oblouku, hlava doslova visí na tenkém krčku. Nepřítomným pohledem zírá na peřinu, která jí přikrývá nohy a tělo do pasu. Oblečena je do bílé, hedvábné, modrou nití vyšívané košile. Dívka je tak tenká, pomyslel si doktor, že vůbec nevrhá stín. Naopak se zdá, že mihotavý stín vrhá ji.

Doktor se sklonil k obličeji. Na popraskaných rtících se hromadí sliny. Anna lapá vzduch pootevřenými ústy. Přerývaně, s velkou námahou. Dýchání ji vysiluje. Kdyby jí v tom nebránil pud sebezáchovy, dýchat by přestala, aby se z toho utrpení vysvobodila.

Přiložil dlaň na zkrabatělé čelíčko. Annina horkost byla palčivá. Uchopil třemi prsty její ruku za zápěstí a trochu ji pozvedl. Zděsil se, jak je paže lehounká. Tenká a takřka průsvitná. Bedlivě se znovu zadíval na dívčin obličej. Je tak hubená, definitivně hubená. Její tělo je tvořeno jen kostmi a rozpálenou, zmodralou kůží. Chvíli držel ruku za zápěstí a zjišťoval, zda skrze tepnu proudí krev.

„Položíme ji,“ hlesl doktor tiše a odložil Anninu ručku zpět na peřinu. V tom okamžiku se nemocná rozkašlala, nejprve zvolna, do melodie. Hlavička se zvedla. Po dvojím řachtavém zakuckání kašel zesílil. Obě dlaně několikrát plácly do peřiny, úzké tělíčko se začalo natřásat, ústa se otevřela, jako kdyby chtěla něco ohromného vyvrhnout. Místností se rozlehl kolísavý skřek.

To není projev života myslící bytosti, to je utrpení zvířete, polekal se doktor a chytil dívenku oběma rukama za ramena. Skřeky přecházely v sípání, až její hrdlo postupně utichlo. Annina hlava opět poklesla k rameni.

„Potřebuji se umýt,“ zamumlal doktor a opatrně pouštěl Annina ramínka. Sundal si kabát, hodil ho na truhlu a otočil se ke komorné:

„Položíme ji. Měla by ležet, to ji nebude namáhat. Pomoz mi, trochu ji nadzvedni a já odeberu několik polštářů…“

Komorná se však nehýbe, pouze na doktora podezřívavě hledí.

„Tak dělej!“ vzkřikne na ni netrpělivě a podrážděně. Není divu, přijel v noci z takové dálky! Do místa, kterého se všichni bojí. A to celé jen proto, aby uviděl tohle! Vítězící smrt.

„Nemůžeme ji položit,“ zamručela komorná. „Vždyť by potom byla blíže smrti… Musí zůstat sedět!“

„Položíme ji!“ řekl doktor důrazně. „Aby si na chvíli odpočinula. To, že má člověk v posteli sedět, a ne ležet, je babská pověra! Blud!“

Komorná od postele poodstoupila a křečovitě se pokřižovala. Doktor si uvědomil, že bude komornou potřebovat, že mu přijde vhod každá pomocná ruka. A krom toho si tady nesmí nikoho znepřátelit.

„Podívej, děvče,“ řekl rozvážně. „Já třeba každou noc spím vleže na zádech.“

Komorná vyděšeně zakroutila hlavou:

„V posteli smí ležet jen mrtvý člověk,“ zabrebentila. „Když si lehne živý člověk o své vlastní vůli, pak je smrti blíž.“

Doktor si povzdechl:

„Já spím na zádech už od mládí a jsem stále živý! Chceš, aby se Anně ulevilo, že? Pak mi věř, že jí bude lépe, když ji pěkně položíme…“

Komorná se krčí u stěny:

„Bude jí lépe, ale zemře…“

„Bude jí lépe a basta! Pojď a neboj se.“ Komorná stále nepatrně vrtí hlavou, ale přistupuje k posteli. Doktor nahmátl polštáře, komorná chvíli váhala a pak nacvičeným pohybem chytila Annu za podpaždí a nadzvedla ji. Doktor shodil polštáře na podlahu a komorná opatrně Annu položila na poslední zbylý polštář. Doktor přisunul peřinu. Dívenka už leží a je přikryta až po bradu. Komorná na doktora vyčítavě pohlédne a ten se úlevně usměje a máchne rukou, jako kdyby říkal, že teď už to bude dobré, všechno nebezpečí jsme zažehnali.

Jenže není to dobré. Anna se chvíli naprázdno chvěje. A pak do ní vpadává kašel – nejdříve z hrdélka vychází tiché mrmlání, pak se peřina začíná chvět, ústa se otevírají. Víc a více, jak Anna lapá po dechu. Pak začne štěkat, kvílet a sípat, to vše najednou. Hlavička poskakuje po polštáři, ruce vzdouvají peřinu a obličejík rudne a mokvá. Doktor odhrnul peřinu, zachytává její ramínka a drží je. A náhle kašel ustává a Anna tlumeně sípe. Doktor pomalu pouští její ramínka.

„Neříkal jsem to?“ obrátil se ke komorné. „Je to mnohem lepší…“

Otevřely se dveře a vešel Karl a ještě dva další sloužící, mladý tlustý a starý vyzáblý. Nesou nábytek, nádoby a balíky. V tom mladším poznává doktor odrodilé sedlačisko, které ho na Losiny přivezlo.

„To je dost!“ přivítal je doktor česky a pohlédl na Karla. „Máš všechno?“

Sloužící bezmyšlenkovitě na truhle rovnají přinesené věci.

„Kde jsou svíčky?“ vyštěkl doktor.

„Svíčky?“ zeptal se Karl poplašeně. Doktor chce svíčky, které předtím nechtěl. Nebo chtěl?

„Svíčky nebyly žádány…“ špitl Karl. Doktor si uvědomil, že Karl má možná pravdu. Je však nutné udržet velení…

„A jak tady v té tmě mám pracovat?“ zvučný doktorův hlas zaplnil místnost. „A léčit? A uzdravovat? Takhle se nám to kurýrování může pěkně protáhnout. A vám prodražit! To je přece jasné, že budu potřebovat dostatek světla…“

„Avšak doktor Körner více světla nikdy nepotřeboval…“ bránil se Karl.

Doktor při zaslechnutí konkurentova jména temně zavrčel. Rozhlédl se po komornickém sboru a pak řekl řezavým hlasem:

„Podívejte se, mládenci, jak léčí doktor Körner, teď není ani trochu důležité, a víte proč? No, protože tento doktor tady není! Je doma v Šumperku ve své posteli, spí a zdá se mu…“ Doktor možná chtěl říci něco vtipného, ale rozmyslel si to. „Zdá se mu pěkný sen. Dnes jsem tady já, jmenuji se doktor Kvěch, opakuji: mé jméno je Jan Benedikt doktor Kvěch. Tedy Kvěch! Nikoliv Körner. Já léčím jinak. Körnera, až zase přijede někomu vyrovnávat šťávy, zakryjte plachtou z černého sametu, aby ho ani paprsek světla nerušil. Jasné? Já při léčení potřebuji světlo. Dnes jsem tady já, poslali jste pro mne, já jsem přijel a stojím tady, připraven léčit, a tak tu bude světlo!“

Karl ukázal na starého sloužícího a gestem mu naznačil, že má svíčky, nejlépe celou otep svíček, přinést. Doktor smířlivě rozhodil ruce.

„Vidíte, že to jde. Však my se dohodneme, však mne budete poslouchat.“

Karl na doktora překvapeně hleděl. Ten člověk se mu právě teď velmi nelíbí. Před několika minutami se mu však velmi líbil. Jak je to možné? Proč se nyní doktor chová tak hlučně a velkopansky? Na nádvoří to byl poklidný a věcný rozhovor s moudrým, vyrovnaným mužem. Že by ho proměnil pohled na Annu?

„Husí sádlo! Potřebuji husí sádlo!“ rozkazuje doktor šeptem, až se mu krk napíná. „Čerstvé sádlo, staré sádlo, je to jedno. Mísu sádla!“ Do přineseného umyvadla si doktor z karafy nalil horkou vodu. Karl ukázal na tlustého komorníka.

„Ať v kuchyni ohřejí odstátou vodu a přimíchají do ní něco sladkého, bezinkový sirup nebo med!“ doktor je k nezastavení a Karl ukáže na komornou. „Musí to být vlažné a sladké! A přineste to v nějaké nádobě s úzkým hrdlem!“ Shrbená komorná s ulehčením zmizela na arkádovou chodbu. Chvíli je ticho. Doktor pozoruje ležící Annu. U postele s ním stojí už jen Karl.

„Kvedlačku s dlouhou násadou! Šufánek, nejlépe mosazný. Obojí pečlivě umyté. Pořádné ohřívadlo, to největší, co na zámku máte, žádnou kropenku nebo hrneček, třeba ho vezměte z hraběnčiny postele – a zatopit v kamnech! A vyvětráme průvanem! A ještě jednu peřinu…“

A Karl nestíhá. Českým slovům stříkajícím z doktorových úst na všechny strany sice rozumí, avšak některá zapomíná, jiná se mu beznadějně motají. Co se děje? Koho to pozvali? Doktora Körnera, ohnutého starce, stačilo dovést k loži, nechat ho o samotě a čekat, až odejde. S ním nám bývalo lépe, jednodušeji.

4. STUDENÝ ZÁBAL

Annina ložnice se zaplnila světlem a doneseným náčiním. Doktor Kvěch si vyhrnul rukávy a v horké vodě si umyl pečlivě ruce až po loket. Tento nezvyklý úkon sledovali všichni, kteří v místnosti postávali, s nedůvěrou. Proč je třeba si máčet a spařovat ruce? Že by po této vodní lázni doktorské ruce zvláčněly? Nebo se staly ohebnějšími? Nedůvěru vzbudilo především to, že doktorovi stačila horká, obyčejná voda, žádnou vonnou směs ani bylinky do ní nenasypal.

V kachlových kamnech se topí, mladý oheň stravuje první tenká polínka. Karl přináší další požadovanou věc. Masivní mosazné ohřívadlo s křivou, opálenou rukojetí. Doktor mu ukazuje, aby ho zasunul pod Anninu postel. Jenže ohřívadlo je příliš vysoké a pod postel se nevejde. Pokynul Karlovi rukou, aby žhavý plecháč položil na zem za postel, přímo za Anninu hlavu. Účinek rozpáleného ohřívadla se projevil ihned, teplo v místnosti zhoustlo.

Doktor otevřel churavé ústa, máchnutím ruky si přivolal Karla, aby mu svíčkou posvítil a strčil Anně do krku tenkou, zkroucenou lžičku. Budeme léčit, nařídil si doktor. Budeme princeznu léčit, jak to jen půjde. Přípravu na smrt odložíme…

„Měl jsi mne zavolat dříve…“ obrátil se doktor ke Karlovi, když plochou dřevěnou lžící zjišťoval mazlavost husího sádla. Sádlo ze lžíce kanulo ve velkých stříbrných kapkách zpět do kameninové misky.

„Doktor se musí vždy dostat k nemocnému včas,“ pokračoval a vyčítavě se na Karla zadíval. „A pokud se nemocného drží horkost opakovaně, pak je nutné léčbu zahájit okamžitě po propuknutí choroby…“

Odložil misku se sádlem. V místnosti s ním zůstali pouze Karl, u pelesti připraven plnit povely, a Kateřina, která na zaplněné truhle našla pro své skrčené tělo trochu volného místa.

„Snad už máme všechno, co potřebujeme…“ řekl doktor pomalu a přistoupil k velkému kotli, který je více než z poloviny naplněn vodou. Strčil do vody ruku až po loket a zašklebil se.

„Ta voda je příliš teplá. Studenější vodu nemáte?“

„Teplá?!“ podivil se Karl. Proč doktorovi vadí teplá voda? Karl ponořil do kotle prsty. Voda ho zastudila.

„Je ze studny,“ řekl Karl bojácně. „Vytáhli jsme dva okovy až ode dna a hned je sem donesli. A kotel byl studený, když jsme ho z kuchyně brali…“

Doktor máchl ledabyle rukou, jako by se smiřoval s tím, že jiná studená voda nebude. Proč doktor potřebuje studenou vodu? přepadly Karla pochyby. A kdyby jenom studenou! Potřebuje ledovou vodu…

Náhle Karlovi probleskla hlavou krutá myšlenka. Vždyť vodou je možné mučit! Mučení může být vykonáno nejen ohněm, nejen železnými nástroji a dřevěnými aparáty. K mučení poslouží i voda. Karl od doktora bojácně poodstoupil.

Anna začala kašlat. V nastalém tichu se tence rozeštkala, zvuky se odráží od blízkých stěn a znějí jinak. Jako když ňafá mladá, do želez chycená liška. Hlavička dívenky se na polštáři rozkývala. Doktor k Anně chvatně přiskočil a obě ramínka přimáčkl do polštáře. Záchvat nebyl ani tak dlouhý, ani tak prudký jako předešlý. Poloha vleže jí pomáhá.

Doktor ukázal komorné, aby mu podala skleněný pohárek s teplou vodou, v níž je rozpuštěn med. Doktor lžící rozmíchal med usazený na dně, jeho cancourky se míhaly pohárkem v pomateném reji. Proti světlu svíčky to vypadá, jako by se ve vodě roztékalo zlato. Doktor nadzvedl Anninu hlavu a pomalu do jejích pootevřených úst nápoj naléval. Anna se nebrání, naopak se zdá, že nápoj ve svých ústech lačně vítá.

„Pojď se podívat,“ řekl doktor. Komorná Kateřina přistoupila k posteli. „Takto je třeba dávat Anně pít. Musí to být teplé a sladké. Protože je nutné zklidnit sliznice. Anna by měla pít co nejčastěji. Nemusí to být jenom voda s medem. Už sklízíte jablka?“ Kateřina ulehčeně kýve – jablka zná, zmíněnou úrodu slizníků však ne. „Tak několik jablek oloupejte a rozmačkejte.“ Komorná se tváří překvapeně. „Však děvčata v kuchyni budou vědět, jak se to dělá. Tu rozmačkanou kaši smíchejte s vlažnou vodou. A přidejte trochu medu…“

Doktor vstal a přistoupil k plenám na truhle, jednu rozbalil a zavrtěl hlavou:

„Jsou malé. Potřebuji větší!“

„Mám přinést větší pleny?“ zeptala se Kateřina.

„Ne!“ doktor se zatvářil, jako kdyby dostal skvělý nápad. „Přines prostěradlo! Dvě lněná prostěradla. Ať jsou hustá, nechci žádnou průhlednou řídlotinu.“ Komorná se nepatrně ukloní a vyběhne ven na chodbu.

„Budeš pouštět žilou…?“ opatrně se zeptal Karl. Avšak otázka to není nikterak důrazná. Třeba se neptá, nýbrž doporučuje, či nařizuje.

„Nebudu pouštět žilou,“ řekl doktor.

„Tak přiložíš pijavice…?“

„Nepřiložím.“

„Ty ji nebudeš léčit?“ vyjekl Karl.

„Budu!“ vykřikl doktor a zašklebil se. „Copak asi tady hodinu dělám?“

Karl je zaskočen. Léčení je přikládání pijavic, pouštění žilou, vypalování boláků (ty však Anna nemá) a mazání mastičkami. A někdy polykání bílých, šedých i pestrobarevných medikamentů, v šumperské apotéce namíchaných.

„Mělo by se jí pustit žilou,“ zamumlal Karl. „Krev je třeba čistit. Nebo ne?“

Je nějak zvědavý, pomyslel si doktor Kvěch. Mohl bych ho poslat pryč, avšak někoho tu potřebovat budu. Jestli Anna nemoc překoná, je třeba tady mít někoho, kdo nemocnou pohlídá a zpraví mne o všem, co se děje. A Karl se k tomu hodí. Je docela chytrý.

„Umíš číst a psát?“ vyštěkl doktor na Karla.

„A-a-ano. Ale jenom německy…“

Psát a číst umí, lepšího spolupracovníka tady nenajdu. Doktor se po dlouhé době usmál. Do místnosti vstoupila komorná, přes předloktí levé ruky má přehozena dvě lněná prostěradla.

„Tak. A máme všechno!“ vykřikl doktor česky a bujaře. „Na co ses mne ptal?“ obrátil se německy na Karla.

„Kdy budete Anně pouštět žilou?“ zopakoval Karl svoji předešlou otázku.

„Dnes žilou pouštět nebudu,“ řekl doktor důrazně a zazdálo se mu, že Karlovi to říkal už před chvílí. Teď není čas na další vysvětlování. Je třeba zorganizovat akci.

Nejdříve komorná do kamen vhodí několik bukových polen – doktor pokyne. Pak je třeba prostěradlo vymáchat ve studené vodě – doktor pokyne. „Musí být celé mokré,“ radí doktor Karlovi. A Karl s vyhrnutými rukávy máčí a máčí a lněné prostěradlo vstřebává vodu.

„Žilou bych Anně Vilemíně pustil, kdyby to bylo nutné,“ říká doktor. „Ne všechny nemoci jsou zaviněné od zkažené nebo přebytečné krve. Samozřejmě, je-li krev špatná, či přehuštěná, je třeba ji z těla vypustit, tedy ne všechnu, to by pacient zemřel na naprosté vyschnutí. Jenom poměrná trocha krve se odčerpá, buď mechanicky pumpičkou po nabodnutí do žíly, nebo animálně pomocí pijavic. Odčerpanou krev tělní orgány postupně nahradí krví čerstvou a nezkaženou. Jenže jen některé strázně zapříčiní pokažená krev. Třeba tady, naše princezna: Anna Vilemína je nemocná, protože prochladla a onemocněla tady…“ doktor se plácnul dlaní do hrudi. „Plíce jsou zapálené a z toho vzkypěla žhavá horkost, zmodrání a hrozitánský kašel.“

„Plíce?“ zeptal se Karl. „To jsou ty prsní měchy, kterými dýcháme?“

„Správně!“ pochválil ho doktor. „Plíce jsou zanícené a nemohou zastat úkoly jako u zdravého člověka. A proto Anna tak obtížně dýchá. Jakmile zánět ustoupí a bude vyléčen, tak se Anna uzdraví. Tato nemoc nemá s krví nic společného.“

„Proto je zbytečné pouštět žilou?“

„Nejen zbytečné, bylo by to i škodlivé. Podívej se, jak je slaboučká, pápěříková. Kdybychom jí sebrali něco krve, tak ji oslabíme ještě více.“

„Ale doktor Körner jí vždy pustil žilou. I třikrát za den,“ postěžoval si Karl.

Doktor Kvěch si povzdechl:

„Doktor Körner je zkušený, avšak starý lékař a má zažité léčebné postupy, které se dnes v moderní medicíně používají zřídka, protože jsou překonány! O nejnovější objevy v medicíně se doktor Körner nezajímá, a tak léčí postaru. To asi víte i vy, proč byste dnes posílali pro mne, že? Takovou dálku, až do Mohelnice! Je to prostěradlo dostatečně nasáklé?“

Karl zvedl prostěradlo nad kotel. Je ukrutně těžké – voda se ho drží pevně.

„Přátelé,“ doktor promluvil česky. Komorná zpozorněla. „Teď budu potřebovat vaši pomoc. Do tohoto prostěradla nyní Annu pevně zabalíme. Musí to být provedeno rychle. Proto mne pozorně sledujte. Přiděluji úkoly. Ty,“ ukáže na komornou, „sejmeš peřinu a svlékneš nemocné košili. Až bude nahá, tak ji nadzvedneš. Ty,“ ukáže na Karla, „na posteli rozprostřeš prostěradlo…“

„To mokré…?“ špitl Karl německy.

„To mokré!“ důrazně česky nakázal doktor. „Jakmile prostěradlo bude ležet na posteli, Annu na něj položíš a pak ji zavineme. S rukama u těla. Celou! Pevně! Bude koukat jenom hlava. Až bude prostěradlem obalena, tak ji zakryješ peřinou.“

„Ale vždyť má Anna horkost!“ vyděsila se komorná. „Musí být v teple, nemůžeme ji balit do studeného prostěradla… Nasbírám na louce za úsvitu řimbabu, ta má v sobě sílu jitřenky, a zabalíme do ní obě zápěstí. To pomáhá…“

„Řimbabu? Jsi snad doktor?“ vybafl na ni doktor. „Podívejme se, žena-doktor! První taková na světě…“

„Ne…“ odpověděla komorná poplašeně. „Doktor jsi, pane, ty…“

„Ano. Takže se bude léčit podle mne! Anna má horkost, ale chvěje se zimou. Taky jste někdy měli horkou nemoc, že? A jak vám bylo? Zimově, že? Není to zvláštní? Navenek je vám horko, to může potvrdit každý, kdo se dotkne vašeho čela nebo ruky. Avšak uvnitř jste prochladnuti. Nejnovější vědecké výzkumy odhalily, že teplota těla je invariantní vůči inertnímu subsidiu, protože nastává vitus de mortiam aspero ergo vales.“ Doktor správně odhadl, že několik zadrmolených nesouvislých latinských slovíček dodá jeho řeči váhu. „Čili horkost je možné vyhánět jen studeností, která zapařena tou přišedší horkostí, jež vystupuje ze zabaleného těla, odvede z těla pomocí potu škodlivé látky, hořké soli a horkost klesne. A když to dobře půjde, a když je prostěradlo opravdu hodně vystuzené, tak se horkost ztratí úplně.“ Doktor Kvěch rychle loupl očima z Karla na komornou a zpět. Nechápou, a proto asi nevěří. Musím přitlačit! „Pomocí této metody, která byla poprvé vyzkoušena indiánskými šamany v Zadní Indii, poté objevena francouzskými obchodníky a prověřena za pečlivého vědeckého dohledu početných komisí na univerzitách ve Vídni, Paříži, Krakově a Oxfordu, se před lidstvem otevírá nová epocha léčení horkých nemocí, a to nejen té, kterou je postižena Anna, ale i jiných, derivátně odvozených!“

Karl s komornou na doktora upřeně hledí a čekají na další skvělá slova. Co jim mám ještě říkat? pomyslel si doktor Kvěch. Pravdu? Že balení do studeného prostěradla je můj nápad, žádní šamani, žádný Krakov… Je to pouze moje vnuknutí. Nikdy to nikdo nevyzkoušel! To jim mám říci? Cožpak by mě po takovém přiznání nechali dál Annu léčit? Buď by mne odsud vyhnali, a já bych musel do Mohelnice dojít pěšky, nebo… Doktor Kvěch se otřásl. I kdyby mi uvěřili, že prostěradlový zábal pomůže, a povolili ho, co se bude dít, když Anna zemře? Doktor zavřel před touto představou oči. Avšak není lehké jí uniknout. Co by se mnou udělali? Vhodí mne do mučírny. Přivolali by nějaké doktory z okolí, Körnera třeba, a ten by ochotně dosvědčil, že balit horkého nemocného do studeného prostěradla je nevědecké a navíc nekřesťanské, že se jedná o nápad přinesený od Satana z velkého sabatu. Takto budu Oxfordem a indiánskými šamany krytý. Asi jsem měl zdůraznit, že to jsou sice Indiáni, ale pokřtění! Žádní divošští bezvěrci. Chyba! Dělám chyby, musím být opatrný, vždyť jsem na Losinách…

Doktor si chvíli třel nos. Ďas aby spral Indiány někde daleko za mořem! Co když ochlazená Anna opravdu zemře? Zlobě neujdu, a nebude to trvat dlouho, než si někdo horlivý ověří, že o studených zábalech nikde nikdo nic neví. A pak už bude stačit přijet do Mohelnice. A pojedu na Losiny znovu, avšak to už nebude v hraběnčině kočáře. To mne povezou na holé káře, zakutého v okovech a všeobecné zlobě. Že jsem nezůstal doma v Mohelnici! Že jsem nezůstal na katedře v Paříži! V tom krásném velkoměstě! Střed civilizovaného světa!

Sebemrskačské myšlenky si doktor rázně uťal sám. Podíval se na kostnatou tvářičku. Anna skelnýma očima vyhlíží smrt.

„Přátelé!“ doktor toto oslovení takřka zvolal. „Úkoly jsou jasné, začněme!“

Komorná Kateřina přehodila peřinu přes pelest. Svlékla Anně košili. Dívčino bledé a tenké tělíčko, jen kosti a kůže, špičaté, žádná oblina, zasvítilo na bílém prostěradle.

„Teď ji zvedni a Karl se připraví!“ zavelel doktor. Náhle si však vzpomněl na sádlo. „Počkejte! Ještě ji polož, zapomněl jsem na sádlo! Pojď se podívat!“ přikázal komorné. Přiklekl k nahému tělíčku a prsty několikrát kydnul stříbřitou mazlavost na dívčin placatý hrudníček. Pak sádlo jemnými pohyby prstů rozetřel.

„Tady v těch místech jsou plíce,“ klepl ukazováčkem mezi dívčiny vpadlé prsní bradavky. „Anna má nemocné plíce a husí sádlo je posilující, plné živočišných živin a výživných elementů. Proto z něj plíce načerpají sílu. Budeš jí mazat hruď dvakrát denně. Ráno a večer. A to i tehdy, když se jí uleví.“ Doktor se vztyčil. „Teď ji zabalíme. Ty ji zvedni, ty připrav prostěradlo!“

Kateřina zvedá Annu, Karl vytahuje těžké prostěradlo z kotle, doktor mu pomáhá a společnými silami se jim daří prostřít vlhký plát na posteli.

„Položit,“ rozkázal doktor. Zádíčka se dotkla studené látky. Dívka vykvikla.

„Rychle balit,“ přikázal doktor. Šest rukou sebralo různé konce prostěradla. Anna se prostěradlu brání a ručkama máchá kolem sebe, jako kdyby odháněla smrtčí kosu. Přesto se podaří nemocnou zarolovat. Škube ramínky, jak se snaží z vlhké a studené kukly osvobodit ruce. Nejde to, a tak se brání vřískotem. Doktor musí něco říci.

„To je v pořádku,“ říká potichu. V Annině řevu to není slyšet. „Indiáni také po zabalení do prostěradla takto ječí. Vídeňáci také… Sám jsem je slyšel…“

Bledá komorná hledí s vytřeštěnýma očima na doktora.

„Ano. Já vím, že křičí,“ říká doktor. „Ale toto jí pomůže! Teď ji přikryjte! A rozfajrujte kamna!“

Anna tichne. Umírá? Nebo uvyká tomu, že se z ní stala zchlazená larva?

Kateřina přikládá do kamen další várku bukových polen. Teplo v místnosti je takřka k nesnesení. Karl se vyhýbá pohledu na doktora, a tak raději pozoruje, jak z postele na prkennou podlahu skapává voda. Doktor si ukládá své nástroje zpět do kufříku. Opatrně, aby zpocené dlaně a rozklepané prsty nic neupustily.

„Jak dlouho má zůstat zabalena?“ zeptala se s bázní Kateřina.

Než zjistíte, že umřela, napadla doktora odpověď. Pak ji vybalte, oblečte do bílých šatiček, dejte na máry a ukažte mi, kde je mučírna. Proslulá losinská mučírna.

„Než začne svítat,“ řekl doktor nahlas. „To už její horkost poleví.“ Přesněji: její horkost plynule přejde v mrtvolný chlad… Doktor se ušklíbl. Panikařím. Copak ještě nikdy žádný můj pacient nezemřel? Každou chvíli někdo. V pondělí starý Johanides, nejbohatší litovelský právovárečník. Dej mu Bůh lehké spočinutí! Jenže nikdy mi nikdo po žádné smrti nespílal do Satanových slouhů. Tady se mi to stane poprvé.

„Musíme počkat,“ řekl doktor a ukázal na Annu. Její kukla je tenká a úzká. Proč je tak hubená? napadlo doktora. Je to nemocí, nebo tím, že ji trápí hladem?

„Takto hubená je Anna odmala?“ zeptal se komorné. Ta neodpovídá, jen velkýma očima vyhlíží zázrak.

„Ptám se: Anna je hubená od přírody, nebo ji mučíte hladem?“

Komorná na doktora vyděšeně pohlédne a s otevřenými ústy se snaží něco zablekotat. Doktor nerozumí, a tak jí stiskne rameno:

„Uklidni se, děvče…“ Že by další odhalené tajemství zdejšího zámku? Pomyslel si doktor. Nejdříve hrabě – skrývaný potřeštěnec, a teď jeho dcera – mučednice z hladu? Jaké další záhady ještě čekají na objevení? Copak se dozvím o hraběnce Galle, až k ní zavedu řeč?

„Anna nedostává nic k jídlu?“ zeptal se doktor komorné.

„Dostává,“ kýve komorná hlavou a z očí jí vytékají slzy jak hrachy.

„Ale nejí to, že?“

„Nejí,“ vrtí komorná hlavou.

„A proč to nejí? Protože nechce?“

„Anna nechce jíst žádné maso,“ zadrmolila.

„Žádné? Ani kuřecí, ani ryby? Zvěřinu? A zpracované maso? Vyuzenou šunku? Paštiku?“

„Vůbec žádné.“

„… ale má nějaké oblíbené jídlo, které mlsá, že?“

„To ano. Hrachovou kaši, politou medem, ale chutná jí i samotná.“

Takové obyčejné jídlo, pomyslel si doktor. „To má ráda?“ zeptal se.

„To má velmi ráda,“ potvrdila komorná mezi dvěma vzlyky.

„Takže jí místo masa dáváte sladkou hrachovou kaši?“

„Nedáváme…“ zaštkala.

„A proč?“ podivil se doktor.

„Protože to Její Milost zakázala!“

Anna nejí, protože musí jíst maso, které nejí. A pokrmy, které by jí chutnaly, nedostane. Tedy: nejí vůbec, a pak tedy není divu, že je hubená, tenká, průsvitná a na smrt nemocná.

„Její Milost má pravdu,“ navázal doktor. „Anna musí jíst maso. Maso má velkou vnitřní sílu, zpevňuje vnitřní orgány a vyhání nemoc z těla. Maso tělo posiluje, protože pomáhá vyrábět správnou zdravou krev. Jestli maso Anně nechutná, pak je třeba ho připravit tak, aby jí chutnalo. Je třeba ho umlít a pak z něj udělat masové šišky, a ty opéci. Jak to dělají Turci. Nebo sladkou paštiku s vlašskými ořechy a mandlemi, po francouzském způsobu připravenou namazat na bílý chléb…“ Doktor pohlédl na Annu-kuklu. „Kdy jedla naposled?“

„Než ta horkost propukla…“

„A pak jste jí nedávali vůbec jíst?“

Komorná vzlyká:

„Dávali…“

„Maso?“

Komorná kýve, mlčí a pláče.

„Horkou nemoc už zaháníme,“ řekl doktor co nejpřesvědčivěji a rukou máchl směrem k Anně. „Ale to nestačí, je třeba, aby Anna zdravě a hodně jedla. Především maso. Uvařte ještě teď v noci husté masové pyré, ze zvěřiny, z vepřového, ze slepice, to je jedno. Pyré proto, ať to Anna nemusí kousat, ať jí samo spadne do krku. A ráno jí před jídlem dejte pít odvar ze saturejky. Ale slabý, ať jí to nepopálí krk! A taky hovězí bujón uvařte, bez nudlí, jen s trochou zeleniny. Znáte celer? To je taková žlutá lombardská bulva. V celeru je velká a zdravá síla. Tak ten celer do bujónu nakrájejte a vyvařte…“

„Ale to nebude jíst,“ chabě protestuje komorná.

„Musí sníst nějaké maso,“ pokračuje doktor vlídně. „Ona neodmítá jídlo, protože jí nechutná. Ona nechce jíst, protože to je pro ni namáhavé, obtěžuje ji vkládat si něco do úst, žvýkat a polykat. Musíme jí v jídle ulehčit. Zaveďte mne do kuchyně, já už kuchařkám vysvětlím, jak si mají počínat…“

„To je mám vzbudit? Vždyť je noc,“ podivila se komorná.

„Ne! Ty nikam nechoď! Zůstaneš u Anny. Karle,“ doktor se obrátil na komorníka. „Jdeme!“

Komorník úslužně otevřel dveře a oba vešli na temnou arkádovou chodbu.

5. KONEC NOCI

Rozespalá, tlustá a rozcuchaná kuchařka se špatně nasazeným čepcem odemkla zámeckou kuchyni. Závan minulých jídel uhodil doktora do nosu a on pocítil silný hlad. Najít zbytky po včerejší večeři nebylo pro kuchařku těžké, stačilo ve studeném koutě odkrýt oválný kuthan. Doktor si sedl na nízkou trojnožku a kuchařka mu podala zelnou placku a pečené kuřecí stehno. Karl se na chvilku ztratil, aby přinesl červené víno z loňského pozdního sběru (o němž hrdě prohlásil: „Takové mi posílá můj otec!“), a pak si s doktorem připili na to, aby se Anna uzdravila.

Když doktor hltavě polykal velké sousto (jako kdyby to mělo být jeho poslední jídlo v životě), do kuchyně vběhla komorná Kateřina. Doktor zbledl a nedožvýkané maso zasunul pod tvář. Sevřené hrdlo nedokáže polykat a ústa musí být volná pro potřebná slova.

„Kde máš být?“ vyhrkl na komornou. „Říkal jsem, že máš u Anny zůstat!“

„Pane,“ vyhrkla komorná a popadala dech. Teď mi to řekne, pomyslel si doktor. Tu zvěst: Anna v záchvatu kašle vydechla z rudé hlavičky naposled. Ať se mi zastaví srdce, ať mi pukne mozek, ať se mi veškerá krev obrátí v popel a prach… Kéž po té zprávě ihned a bezbolestně zemřu! Nechci si jít pro smrt ke kůlu.

„Musím to říci,“ komorná je bledá, avšak usmívá se. „Anna usnula! A když jsem jí sáhla na líčka, tak jsem ucítila, že horkost polevila…“

„Opravdu spí?“ zeptal se doktor nedůvěřivě. Je možné, že by ta šedivá popleta nepoznala spícího člověka od mrtvého člověka?

„Spí a pravidelně oddechuje! Opatrně jsem nastavila ucho k jejímu nosu…“

Komorná prudce poklekla před doktora a začala mu líbat mastnou ruku. Doktor se však její vděčnosti vysmekl a obě paže zvedl nad hlavu.

„Vyřiď, pane, těm šalamounům z Indie,“ pokračovala přerývaně komorná.

„Šamanům…“ opravil ji doktor.

„To je jedno!“ vyhrkla komorná. „Vyřiď jim, že jejich moudrost pomohla uzdravit naši Annu Vilemínu.“

„No, ještě není vyhráno,“ pronesl doktor Kvěch blahosklonně. „Taková horkost se může kdykoliv vrátit…“

„… a i kdyby,“ vpadla komorná doprostřed věty, „prostěradel a studené vody máme na Losinách dostatek!“

Doktor se nadechl, že spustí přednášku. Řekne, že zábal z ledové vody je účinný jen tehdy, pokud není prováděn často. Když si horečnaté tělo na neurvalý, zvnějšku donesený teplotní zlom zvykne, tak se naučí studenosti vzdorovat, nastane ignorační efekt, a proto je další zábal neúčinný. Tělo v zimnici pak horkost do studeného prostěradla nevypouští, naopak ze studeného prostěradla pozvolna studenost napouští a vnitřní tělní horkost je tak posílena. To není můj výmysl, upřesní doktor. To zjistili krakovští učenci.

To vše je možné klečící dívce říci, proč však ničit zářivý okamžik úlevy?

„Dobře, dobře!“ pochválil doktor komornou a za podpaždí ji zvedl ze země. „Tak se na Annu podíváme.“ Doktor vlil do sebe skoro celý pohár vína, odcvaknul od kosti a do úst nacpal poslední kusy kuřete, kost letí obloukem přes jeho rameno na zem, kuchařce přímo pod nohy.

V doprovodu komorné odešel spokojený doktor do Anniny ložnice. Dřevěné schodiště vrže, jako kdyby ho mučili. Madlo zábradlí uhýbá před jeho dlaní jako živé. Kde jsem to už zažil? připomíná si doktor. Aha, na lodi, cestou do Londýna. Tehdy nedbal pokynů kapitána a vystoupal na palubu, aby uviděl – možná naposledy v životě – rozbouřené moře. Tehdy bylo uchopení zábradlí také dost obtížné. Jenže dnes je na pevné zemi, na vině není vítr, nýbrž slaďounké, silné víno od Karlova otce. Víno, které ve sklenici čvachtá, v žaludku hřeje a mysl povznáší.

Všechno dopadlo dobře, raduje se doktor. Do místní mučírny mne nezavřou, děvčátku se daří lépe a moje léčebná metoda chladného nárazu účinkuje.

„Víš,“ naklonil se rozesmátý doktor ke komorné, když po arkádové chodbě cupitali k Annině ložnici. „Princip studeného zábalu je docela jednoduchý. Však oni by ti indiánští šamani na nic složitého nepřišli. Jsou to přírodní národové, žádná civilizace, žádné moderní vymoženosti, oblékají se do kůží, sotvaže znají kolo, luk a hliněné nádobí. Proto princip zábalu nemůže být složitý…“ Doktorovi se v ústech zamotal vínem napuštěný jazyk. „Rozuměj: Jen jej je-jej třeba nemocného zbavit zimnice z horkosti, a tak se to provede nikoliv horkem, ale chladem… Je to vlastně…“ chvíli hledal nějaké přiléhavé přirovnání. „Ten studený zábal, to je takové medicínské vyhánění čerta ďáblem!“

Komorná vypískla strachy a bázlivě uskočila od doktora k zábradlí. Oběma rukama se chytila za hlavu a několik vteřin vykulenýma očima doktora pozorovala. Pak se pokřižovala, obě ruce křečovitě sepjala na hrudi a rychlými poskoky začala od doktora klopýtavě ustupovat. Až nyní si doktor uvědomil, co řekl, a začal si lát za svou nepozornost a prostořekost. Jsem na Losinách! A mluvím o ďáblovi! Musím být ostražitý, žádné narážky…

Doktor vešel do Anniny ložnice. Horko ho málem zalklo. Anna-kukla leží v posteli a ve tvářičce, která již není na kostech napnuta k prasknutí, je poznat, že spí ulehčeným spánkem člověka, jemuž se v nemoci ulevilo. Doktor se vždy rád dívá na své pacienty, kterým je lépe. Kterým zmírnil strázeň. Které může ponechat jejich osudům. Mosaznou kapucínkou uhasil všechny svíčky, až na jednu, která stála v obyčejném, poškrábaném cínovém svícínku za pelestí Anniny postele. Pak přiložil do kamen další várku bukových polen, sebral ze stolku kufřík a s tlukoucím srdcem přistoupil k Anně. Čelo bylo teplé, avšak nikoliv horké. Jen teplé. Práce v dnešní noci pro doktora skončila.

Noc bledne, hvězdy ztrácí jas a z nedalekého zámeckého sadu zaznívají první ptačí popěvky. Na hrbolatou dlažbu nádvoří přihrká panský kočár. Čtyři koně stojí klidně, ví o svém úkolu: odvézt zázračného doktora domů. Z lokajského stupínku na zádi seskočí sedlácký komorník, který doktora Kvěcha do Losin přivezl. Dlažba pod jeho vahou sténá. Vrchní komorník Karl spořádaně čeká dva kroky před kočárem. Doktor stojí ve dveřích do černé kuchyně, lékařskou kabelu v pravé ruce, levou se opírá o futro a uděluje mrzuté kuchařce s křivým čepcem poslední pokyny:

„Prostě do ní cpěte maso, v jakékoliv podobě! Vykrmte ji trochu!“ Z hloubi kuchyně se ozve krátká, avšak nesrozumitelná replika. Doktor do kuchyně vykřikne poslední pokyn: „I v pátek! Nacpěte do ní maso i v pátek. Půst držela dnes a včera a předevčírem, a tak se na ni Bůh pro těch pár masových soust zlobit nebude!“ a odchází ke kočáru. Širokým krokem, jako kdyby vrávoral z hostince. Karlova lucerna mu osvětlí obličej a vrchní komorník vidí, že doktor vyhlíží vyčerpaně: řídké vlasy se mu čepýří kolem hlavy, oči se ztenčily do úzkých čárek, tváře seschly a zešedly hrubým strništěm.

„Děkuji za pomoc,“ řekl doktor a uchopil obě komorníkova ramena. Přátelské zatřesení: „Bez tebe, Karle, bych tady byl ztracen!“

„Ale doktore,“ odvětil komorník a sklopil oči. „My jsme tvoji dlužníci. Vždyť je Anně lépe! A vůbec; to musím říci…“ Karl se naklonil k jeho uchu: „Byla radost sledovat tvoji léčbu! Co jsme dlužni?“

„Zatím nic. Léčení ještě není u konce, bude třeba Annu znovu navštívit za denního světla a podrobně vyšetřit. Teprve poté stanovíme cenu. A ta cena, Karle, Bůh mi to odpusť, že to musím říci, nebude malá…“

Karl zamával před tělem oběma pažemi, jako kdyby říkal, že cena je nezajímavá, protože může být jakákoliv.

„Kdy přijedeš provést kontrolu nemocné?“

„V sobotu,“ rozhodl doktor po krátkém přemýšlení, když na pravé ruce odpočítal tři prsty. „V sobotu po polednách. Bylo by možné pro mne zase poslat tady ten rychlý skvost?“ ukázal na připravený hraběnčin kočár. Karl bez zaváhání přesvědčivě řekl:

„Jestli je to vaše přání, doktore, tak pro vás Jakub s kočárem přijede. Pokud Její Milost nebude kočár potřebovat.“

„A kdyby ano?“

„Tak má Její Milost smůlu…“ uchechtl se Karl a oba, on i doktor, vyprskli smíchem. Tento úlevný okamžik přiměl doktora k tomu, aby vyslovil své přání:

„Mohl bych v sobotu vidět… a vyšetřit Jeho Milost, Annina otce? Třeba bych mu mohl v jeho útěžku ulehčit?“

„To nepůjde,“ vyhrkl Karl a zvážněl. „To není možné! Jeho hraběcí Milost, hraběte Jana Jáchyma, nesmí vidět žádný doktor. Ani lékař. Ani felčar. Ani ranhojič. Nikdo. Nikdo,“ zopakoval Karl drmolivě.

„A proč ne?“ podivil se doktor. „Třeba bych mu pomohl. Indiánští šamani ze Zadní Indie mají nejrůznější medikamenty a léčebné postupy. Nejen na horkost, ale i na fantas, třeba by na Jeho Milost nějaký pasoval…“

Přemlouvání však Karl rázně uťal:

„Nikdo. Tak bylo rozhodnuto!“

„Hraběnka?“

Karl neodpověděl, pouze souhlasně pokrčil rameny.

Doktor pochopil, že losinský zámek je jedno velké, komplikované tajemství. Směšné i hrůzné. Pro mne směšné, protože právě odjíždím pryč.

„V sobotu po polednách pro vás, doktore, kočár přijede,“ zavolal Karl a zavřel za ním dveře. Doktor si sedl, zul boty a bosé, při kotnících nateklé nohy, jen v propocených punčochách, si natáhl na protější sedačku. Divné… pomyslel si, že pichlavou bolest ve starém koleni necítím. Asi ji zahltila celková únava. A dobré víno ji přikrylo.

Zaslechl tlumený šramot, tekoucí nahoru po čelní straně kočáru, komorník (jakže ho Karl jmenoval, vzpomíná doktor… Jakub?) se drápe na kozlík. První prásknutí bičem a kočár se trhnutím rozjíždí.

Avšak kola se jen jednou otočila na hřmotivé dlažbě, na druhé švihnutí bičem nedošlo, protože doktor rázně otevřel dveře kočáru, vyklonil hlavu a zavolal vzhůru ke kozlíku:

„Stůj! Něco jsem zapomněl…“

Vozka zaťal opratě a kočár zastavuje takřka na místě. Doktor se vyklání z kočáru a volá do ztichlého a prázdného nádvoří Karlovo jméno. A ten spěšnými kroky přichází, takřka běží, jako kdyby zavolání čekal.

„Tvoje přání, doktore?“

„Karle,“ řekl doktor tiše, „abych mohl Annu dobře léčit, potřebuji o ní vědět co nejvíce. O jejím životě, o návycích a o lidech, kteří ji obklopují. Taková fakta potřebujeme…“ Doktor se zarazil a zmlkl. Co budu Karlovi vyprávět? Je dostatečně chytrý, aby pochopil, že léčení nemocného pacienta je třeba provádět na základě zjištěných faktů. „Víš, zdá se mi, že tady na Losinách žijete, promiň, že to říkám, takový svérázný život…“

Karl bojácně od kočáru poodstoupil, jako kdyby se dalších vět bál. Doktorské věty – už se o tom několikrát přesvědčil – dokáží bodat. Samozřejmě že tady na zámku vedeme svérázný život… Vždyť jsme šlechta, panstvo, Bohem předurčení k vládě, k vlastnění, k rozhodování. Tedy, opravil se Karl v duchu, já ne. Jsem jen pouhý sloužící, sice vyzdvihnutý, protože vrchní komorník, ale přesto jen a pouze služebník. Pravda, mohu přidělovat příkazy takřka každému, kdo na zámku přebývá, tedy krom panstva samotného, ale šlechta nejsem.

„… svérázný život…“ zamumlal Karl. A jaký jiný by měl být?

Šlechta vždy vede vlastní život, každá šlechta, tady ta moravská, stejně jako německá, francouzská a flámská tam u nás doma, mezi Rýnem a mořem. Jenže tady na Losinách je to ještě mnohem jinačejší. Kdo je Boží vůlí určen za místní panstvo? Hraběnka. Vládkyně zámku, okolí, ba i blízkých dálav. Žena tak stará, že zapomněla zemřít. Po jejím boku by měl stát hrabě, její syn. Muž v nejlepších letech, silný v konání, rozumný v myšlení. Avšak není tady, ten dříve hlučný, dnes tichý a nehybný blázen. Za nimi se připravuje pro svůj šlechtický úděl Anna Vilemína, hraběcí dcera. Nemocné děcko, které neumí růst a které je celý život samo jako slunce na rozpálené letní obloze. Povedené panstvo, že? A v nedalekém okolí občas vzplane hranice. Okázalé, čadící a škvařeným lidským masem páchnoucí zpestření místního života. Pravda, v poslední době už hranice nehoří tak často jako před lety. Avšak soudy stále probíhají, když ne tady, tak v Šumperku, nebo jinde. Jestlipak se u nás doma při Trevíru také upaluje?

„Chtěl jsem se tě zeptat,“ slyší Karl doktorův prosebný hlas, „zda bys mne nedoprovodil domů? A cestou bys mi pověděl, jak často je Anna nemocná, jak ji doktor Körner léčíval a jaké je Annino postavení zde na Losinách.“

Karl se zatvářil nechápavě, a tak doktor musel naplno říci, co ho zajímá:

„Prostě: chci se dozvědět o místních poměrech co nejvíce.“

„Pročpak?“ zeptal se Karl.

„Pročpak?“ zopakoval doktor nevrle. „Protože chci nemocnou správně léčit!“

Samozřejmě, mohl bych Karlovi říci trochu pravdy. Jsem zvědavý, ukrutně zvědavý, kdo to je hraběnka Galle, jak se chová její fantasmagorický syn, ke kterému nikdo nesmí. A také by mi Karl mohl říci, jak se žije na dohled, doslech a dočuch od hořících hranic, jaké to je potkávat pod arkádami zámku inkviziční tribunál, jaký je pohled na dveře do ukřičené mučírny. Jak jde život ve světě, kde je možné kohokoliv obvinit z nejtěžších zločinů proti lidem, víře a především proti Bohu.

„Nevím, jestli zprávy, které podám, přispějí v léčení…“ poznamenal Karl takřka neslyšně. A zvědavě nahlédl do kočáru, jako kdyby zkoumal, zda je tam pro něj volné místo.

„To už nech na mně,“ přerušil ho doktor. „Ty mi všechno povíš a já si z tvých odpovědí vyberu, co budu potřebovat.“ Sňal bosé nohy s protějšího sedadla, aby tak Karlovi naznačil, že je v kočáře pro něj místo.

„Nemohu si jen tak sednout do hraběnčina kočáru,“ zaprotestoval Karl chabě, jako by prosil o svolení.

„Hraběnka tě snad pozoruje? Hraběnka spí! Za rozbřesku budeš zpátky. Sundej z kozlíku toho tlustého trumberu, který mne přivezl, pošli ho spát a jedeme! A kdybys přinesl to víno, co jsme pili v kuchyni, tak nám nebude nic chybět! Novou láhev dones!“

6. SUŽOVANÝ KRAJ OSVĚTLENÝ OHNĚM Z HOŘÍCÍCH HRANIC

V okamžiku, kdy noc přecházela do nového dne, vyjel ze zámecké brány na šumperskou silnici kočár s doktorem, Karlem a lahví vína, buclatou, plnou. Čtyři čerství koně táhli. Kočí práskal bičem a přemítal, jak využít ve svůj prospěch poznatek, že vrchní komorník se vozí uvnitř kočáru. Vděčný podkomorník Jakub slezl z kozlíku, odšoural se přes nádvoří kamsi do tmy a padl oblečený na úzkou, hubeným slamníkem podloženou postel, aby při odcházející noci zaspal alespoň krátký spánek. Komorná Kateřina, myšlenky bohaté, avšak malátné, sedí na truhle za pelestí Anniny postele a klímá. A je ráda, že ten strašný doktor odjíždí pryč. Jeho děsivost nespočívá jen v divném chování, rozmáchlých pohybech, rychlých šklebech a nesrozumitelných řečech, ale především v tom, že ten, kdo pomáhá a uzdravuje, umí také škodit a zabíjet. Léčit umí, to ano, ale je dobře, že už je pryč.

Vrchní komorník Karl se veze směrem k Mohelnici, čeká na doktorovy otázky. Doktor však mlčí a pozoruje jesenický hřeben. Černavá silueta kopců je nyní, pár chvil před úsvitem, dobře zřetelná.

Ticho v kočáře prolomil Karl:

„Hledíš na Petrovy kameny, doktore? A hledáš světlo, že? Vyhlížíš, kde je rozdělán Satanův oheň? Kde kraluje Selga? Kde rarach skáče svůj tanec? Tam jančí nečisté síly svůj kolozubý rej. A nic nevidíš! Nediv se. Nikdy jsem tam žádné světlo neviděl. Nikdy! Je to divné, že? Nenech se zmást, doktore. Na Petrovy kameny hledíme jen tehdy, když tam žádné ohně neplanou. Dlouho jsem přemýšlel, jak je to možné. Jak to, že nevidím ani odlesky toho, co se tam odehrává. A přišel jsem na to! To zlé mocnosti způsobují, že nikdy zrak k Petrovým kamenům nepozvedneme, když tam ohně planou… Ani já, ani nikdo jiný!“

Doktor otočil hlavu a překvapeně se na Karla zahleděl.

„Tak!“ zvolal komorník. „Zrovna teď, když hledíš na mne, tak tam Satanův oheň hoří!“

Bleskurychlý pohyb hlavy a doktor opět mžourá na nedaleký horský hřeben.

„A teď už zase ne,“ řekl Karl přesvědčivě. „Oni vědí, kdy na ně hledíme, a tak mohou vždy ohně včas zakrýt. Protože, kdyby to nedělali, tak…“

„Má Anna nějaké sourozence?“ vpadl do Karlova blábolení doktor. Karl chvíli držel načaté slovo v pootevřených ústech a pak ho polkl:

„Nemá.“

„A měla?“ doktor už zase není přátelský a zdvořilý, jeho hlas zní stroze a výsměšně. Jako kdyby mu pohled na horský hřeben zkazil náladu. „Ptám se, zda někdy nežil nějaký Annin starší sourozenec, který by zemřel ještě v dětství…“

Karl vrtí hlavou.

„Její Milost hraběnka, tedy matka Anny, tedy manželka Jeho hraběcí Milosti,“ začal Karl a naklonil si hrdlo lahve s vínem k ústům. Doktor vyčkal, než se komorník vydatně napije. Pak si majetnickým gestem řekl o láhev on. A zatímco si doktor nalévá do hrdla sladké a husté rýnské víno, Karl mluví:

„… tak Její hraběcí Milost měla pouze jednu dceru. Annu. Když zemřela, byly Anně tři roky. Tři a půl,“ upřesnil.

„Jak zemřela?“

„Nemoc. Nějaká nemoc. Doktor Körner ji léčil asi tři týdny a pak zemřela. V klidu a v pokoji. Měla dost sil se na smrt připravit. Do poslední chvíle byla při plném vědomí, ještě ten den, co předala svou duši Pánu, udělila Anně a Jeho Milosti, tedy svému manželovi, požehnání.“ Karl si vzal od doktora láhev a mohutně si lokl. „Nevyhlížela nemocně, zdálo se, že žádnou bolestí netrpí, jen byla bledá a zesláblá. Pamatuji se, že se jí neustále chvěly rty. A oči měla potažené blankou. Ač v obličeji bledá, tak se jí pár hodin před smrtí udělaly na lících a čele tmavě rudé skvrny. Poslední dny už nemohla vstát z postele…“

Doktorovi Karlovo vyprávění nestačí.

„Kašlala?“ zeptal se stroze.

Karl pokrčil rameny. „Nevím,“ řekl bojácně, a protože viděl, jak je doktor z jeho neuspokojivých odpovědí roztrpčen, rychle dodal: „Asi ne. Protože kdyby kašlala, tak bychom si toho všimli. My, služebnictvo.“

„A Körner? Přikládal jí někam náčinky? Neříkal něco? Třeba že Její hraběcí Milost má zkaženou krev nebo poškozený nějaký orgán? Jalová játra? Zduřelé ledviny? Svraskalý žaludek? Vředy ve střevech? Nepatřičný poměr tělních šťáv? Nemluvil o šťávách?“

Karl bezmocně kroutí hlavou. Rád by doktorovi pomohl, ale vymýšlet si nebude.

Přecenil jsem ho, říká si doktor, komorníčka jednoho německého. Na zámku se zdál bystřejší. Avšak teď tvrdí, že na Petrových kamenech planou ohně jen tehdy, když se tím směrem nikdo nedívá. Taková hloupost! Doktor se zamračil. Nečisté síly nás stále pozorují a vatry se rozhoří jen tehdy, když máme Petrovy kameny za zády. Doktor si pomyslel, že tak převrácenou logiku by bylo možné čekat od malého dítěte, a nikoliv od dospělého, rozumně uvažujícího muže. Jenže! Doktor se ve svém výsměchu zarazil. Jenže Karl si musí nějak vysvětlit, co se na Losinách děje. Vždyť tady žije už několik let…

„Jak dlouho sloužíš na Losinách?“ zeptal se doktor. Karl si zvykl, že doktor v hovoru těká od tématu k tématu, a tak spořádaně odpověděl, že od roku 1676.

„Moje služba započala před patnácti lety.“

Před patnácti lety… doktor chvíli počítal, Karl sem přijel jako velmi mladý jinoch. A patnáct let žije ve stínu čadících hranic. Patnáct let! Uprostřed inkvizičního běsnění! Soudní tribunál se sice na nějaký čas přesunul do Šumperka, ale to je jen kousek odtud. Jen co bys napětkrát kámen prakem dostřelil!

Doktor se zamračil. Do mého mohelnického domu spáry svaté inkvizice nedosáhnou. Zatím. Zatím na mne nemohou. Alespoň doufám… Doktor si důrazně připomněl horký pot stékající po jeho zádech v době, kdy z Anny dělal studenou plátěnou kuklu. Vzpomněl si na minuty hrůzy v kuchyni, kdy každým okamžikem mohla přiběhnout zpráva, že Anna v kukle zemřela. U mne by se snadno našel důvod, proč mne nařknout, obvinit, mučit, soudit, ožebračit a nakonec upálit. Upálení ďáblova felčara jako vyvrcholení velké lidové slavnosti. Ztrestání zlolajného, do černé magie zaťatého zlosyna. Vždyť to je ve skutečnosti obyčejný, všední příběh… Avšak proč by nějaké inkviziční nebezpečí mělo hrozit obyčejnému komorníkovi? Osvědčenému, dobře sloužícímu, opatrnému a docela chytrému komorníkovi? Ten si přece nemusí při pohledu na Petrovy kameny vymýšlet krkolomné teorie a nemusí jim neochvějně věřit.

Doktor se napil. Jsem znavený a myšlenky mne neposlouchají, uvědomil si. Samozřejmě že je Karl ohrožen! Vždyť inkvizitoři mohou ukázat na kohokoli – na manželku správce panské papírny, na starou nemohoucí žebračku, na chudého domkáře, na bohatého sedláka, na hospodyni děkana, a dokonce i na děkana samotného, na hlavu pomazanou a Bohu celým srdcem oddanou. Inkvizitorovi se může kdykoliv znelíbit kdokoliv. Po každém z nás může jeho ruka hrábnout. A pak to jde v rychlém sledu: Nařčení, obvinění, vyslýchání, mučení, zavržení, kruté mučení, soud a na závěr zuřivý oheň, který přináší vysvobození.

Karlovo postavení v Losinách je významné. Vrchní komorník velí všemu služebnictvu na zámku. A co mohou udělat takový podkoní, podomek, kuchtička nebo i panstvo, když se jim vrchní komorník znelíbí a zprotiví? Stačí ho udat a inkvizitor si ho snadno najde. Doktor se soucitně na Karla podíval a důrazně se napil. Sám si musí pro sebe nějak vysvětlit, co se na Losinách odehrává, pokračuje doktor ve svých úvahách. Komorník nechápe, že všechno je lež, podvod a nekončící řada vražd. To vím, nebo to alespoň tuším já. Jen já. Nikdo jiný. A také ti, kteří už vysvobození – shořeli.

„To je škoda,“ řekl doktor náhle a velmi měkce a sevřel Karlovo rameno. Ten se trochu lekl. Opravdu jen trochu, už si na změny doktorových nálad zvykl.

„To je škoda, že nevíš, jakou nemocí Annina matka trpěla. Kdybys to věděl, tak by mi to pomohlo. Víš, je dokázáno, že děti často dědí nemoci po svých rodičích. Neví se proč,“ dodal doktor s úsměvem na vysvětlenou, „ale je to tak.“

Karl měl pocit, že něco podobného mu už doktor vyprávěl.

„Doktore, velmi rád pomůžu, řeknu všechno, co vím. Avšak o nemoci Její Milosti nevím skoro nic. Snad kdybychom se zeptali přímo doktora Körnera! Za chvíli budeme v Šumperku, a tak ho vzbudíme a vyptáme se!“

Doktorův úsměv zkysl:

„To není dobrý nápad! Co bychom mu asi řekli? Že na Losinách už doléčil, že tam veškerou službu přebírám já? Jeho úhlavní konkurent? Úhlavní konkurent nejen před Šumperkem, a teď už i za Šumperkem! A ať neotálí a pěkně rychle mi vysype všechno, co o zdraví losinského panstva ví? Ten by nás, Karle, hnal! Jsem znavený až za hrob a nechci po probdělé noci kličkovat po šumperském náměstí před jeho hladovými psy.“

„Třeba doktor Körner žádné psy nemá,“ usmál se Karl.

„Tak by si psy půjčil od souseda! Nebo by nás pokousal on sám!“ ukončil doktor Kvěch rázně Karlovy úvahy. A kočárem se rozezněl dvojhlasný smích. Nejdříve doktorův, ale vrchní komorník se vzápětí přidal.

A tak Kvěchovo hromové burácení a Karlovo tikavé, takřka dívčí chichotání tyto dva muže propojilo. Předsudky uznávaného učence k obyčejnému sloužícímu zmizely. Předsudky vysoce postaveného komorníka k obyčejnému doktůrkovi zmizely.

Cesta domů do Mohelnice potrvá doktorovi ještě víc než hodinu. Rychlá, pohodlná hodina s přítelem a přítulnou lahví. Karl mluví, občas je přerušen doktorovou otázkou. Vína v baňaté lahvi ubývá, zatímco den přetlačuje noc.

Karl pochází z vesnice nedaleko Trevíru. Otec býval bohatý měšťan a pěstoval vinnou révu na svazích nad řekou Moselou…

„Takže ta dobrůtka, kterou pijeme, je víno moselské?“ přerušil Karlovo vyprávění doktor. Komorník s jiskrou v oku přikývl a Kvěch zavrněl jako přecpaný kocour.

Karlova matka zemřela a otec se zapletl do hádek s jejími příbuznými. Nepočínal si přitom obratně a po několika vleklých soudech přišel o podstatnou část majetku.

„Ty strašné soudy trvaly pět let!“ rozohnil se Karl.

A tak Karl nemohl odejít studovat na univerzitu, ačkoliv po tom velmi toužil a celé dětství se na to připravoval, otec mu v bohatých časech platil domácího učitele. Z rozsáhlých rodinných vinic zůstal v držení Karlova otce jen nepatrný, roztřepený pruh nevalné země. Všechno ostatní uzmuli nenasytní příbuzní. A studium na univerzitě je dlouhé a tuze drahé…

„… to je!“ přisvědčil doktor a několikrát důrazně pokýval hlavou.

Na studium zkrátka nebyly peníze. A protože zbyteček živnosti po otci se chystal převzít Karlův starší bratr, nebylo náhle pro patnáctiletého hocha doma místo. Otec se chvíli rozmýšlel, co s nepotřebným mladším synem, a po krátkém vyjednávání (mezi rozhodnutým otcem, netečným Karlem a jakýmsi prostředníkem) byl druhorozený syn na zkoušku přijat do služeb hraběte Waltra de Galle na jeho zámek nedaleko města Met.

„Dva dny poté, co jsem na ten rozlehlý a takřka zpráchnivělý zámek přišel, Jeho hraběcí Milost zemřela. Neměl jsem možnost ho blíže poznat,“ líčil Karl lhostejně.

Hrabě zemřel uprostřed hostiny na počest trevírského arcibiskupa, který na zámku přenocoval při cestě do Paříže.

„Přišel jsem do hodovní místnosti pozdě, to už Jeho Milost vynášeli na márách,“ vzpomínal Karl. Byla to dramatická smrt. Jako z pimprlového divadélka. Do Jeho hraběcí Milosti vpadl uprostřed hodování zlý duch, hrabě převrhl svůj talíř, karafu s vínem, vylezl na stůl, odkopl vázu s chryzantémami a sápal se po arcibiskupovi, v obličeji byl docela fialový, a ten třas v rukou a v celém jeho otylém těle jako by celý hodovní sál rozhýbal. Hrabě sebou házel, jako kdyby mu do tance pískaly ďáblovy dudy!

„A pak to s ním náhle seklo,“ dodal Karl. Hrabě se sesul na záda, ještě provedl několik závěrečných šklebů, prsty se snažil zachytit nebesa, a pak svaly na rukách povolily, dlaně plácly do paštiky a Jeho Milost vydechla naposled. „Uprostřed té nejhonosněji vyzdobené hodovní tabule, jakou zámek zažil. Hlavou mezi restovanými vykostěnými selátky a nohama v dýňovém kompotu.“

„Mrtvička,“ potvrdil doktor. „Ta bývá někdy velmi pohyblivá. Do mozku se navalí nadměrná krev a poškodí ho…“

„Do mozku?“ podivil se Karl. „Já myslel, že při mrtvičce puká srdce…“

„Ne. Toto byla mozková mrtvička, nikoliv srdeční.“

Karl se zeptal, zda poškození mozku člověku vadí. Doktor se zasmál a obšírně Karlovi vysvětlil, že krev do mozku, což je taková ztuhlá šedivá kaše, která zaplňuje takřka celou hlavu, tedy krev do mozku musí přitékat, ale rovnoměrně, jakmile se tam navalí těžkým a hustým proudem, pak mozek postupně puká a tone v té nadbytečné krvi. „A protože mozkem myslíme, stává se, že luterán, postižený touto mrtvicí, činí v posledních okamžicích života podivuhodné skutky. Například chce zardousit arcibiskupa!“

Kočár opět rozhoupala vlna dvojhlasného smíchu.

Okolnosti takové hraběcí smrti se okamžitě rozkřikly po širokém okolí. A hraběnka Galle, pár dní po pohřbu Jeho Milosti, prodala za směšnou cenu nenáviděné panství sourozencům svého muže a vrátila se zpátky na Moravu. Do Losin. „A mne si vzala s sebou,“ dodal Karl.

„Takže hrabě s mrtvičkou byl manžel tady té hraběnky Galle?“ Karl přikývl. „A tebe si vzala s sebou jako svého osobního komorníka, je to tak?“

„To ne, tenkrát jsem ještě nebyl komorník,“ řekl Karl. Tenkrát ještě nebyl ani lokaj, ani sluha. Byl v hraběcích službách pouhé dva dny a učil se, jak se postarat o ložní prádlo, pleny a osušky. Avšak hraběnka si ho okamžitě oblíbila, a když se na podzim roku 1676 přestěhovala zpátky do Losin, tak si ho vzala s sebou jako jediného sloužícího z metského zámku. Vrátila se na Losiny po dlouhých jednadvaceti letech.

„Kdy se Její hraběcí Milost vlastně narodila?“ zeptal se doktor.

Už v roce 1618, odpověděl Karl. Sedmdesát tři let, odečetl doktor, to je opravdu požehnaný věk! Její hraběcí milost Anděla Sibyla Galle, pokračoval Karl, se přivdala v dávných dobách do Losin, jenže její manžel, Ignác, syn Přemysla II. ze Žerotína, nedlouho po svatbě zemřel a hraběnka, mladá vdova, byla pro ostatní Žerotíny pouhá přivandrovalkyně, a to, že jí náhle spadlo do klína veliké losinské panství, nebylo Žerotínům, zvláště těm z Dolního Slezska, po chuti.

„Prostě ji chtěli z Losin vyštípat,“ pochopil doktor.

Jenže Její hraběcí Milost se nedala, pokračoval Karl a lačně se napil z lahve. Doktor si mimovolně uvědomil, že vrchní komorník má našlápnuto k pijáctví. Ačkoliv prožívá ten nejlepší lidský věk, tak už je na něm náklonnost k lahvi a k dobrému moku zřetelně patrná. Z lahve si přihýbá nedočkavě a víno nepřevaluje v ústech a na jazyku, nýbrž ho bez meškání hltá jak vodu. Jak si bude komorník u lahve počínat za deset let? Třaslavá ruka, podmračený, podezřívavý pohled na všechno kolem, s výjimkou vína nebo pálenky. Doktor už potkal mnoho pijanů, kteří by za opojný nápoj dali duši svou i svých blízkých. A nemuselo by to být vybrané víno, stačily by i prasečí pomeje, kdyby měly alespoň ždibec omamující síly. Doktor vzal láhev k sobě.

Karl tence říhl a pokračoval…

Tichá válka mezi hraběnkou a ostatními Žerotíny trvala pět let. Ve hře byl honosný zámek, prosperující panství s bohatým městem, s bezednými doly na železnou rudu, s výkonnou papírnou a lázněmi, které začínaly v širokém okolí získávat pověst zázračných pramenů. Hraběnka si Žerotíny ze Slezska několikrát svými rozhodnutími, jak panství vést, pohněvala. A pak se ji někdo pokusil otrávit…

„Jedem?“ vykřikl doktor. Škoda že jsem u toho nebyl, zalitoval. Uzdravování z otrav… To jsem už dlouhý čas nezakusil…

Karl přikývl a pokračoval: „Avšak neúspěšně.“ Hraběnka poté dlouho stonala, půlrok strávila v lázních u Solnohradu. Tam se seznámila s hrabětem de Galle, také vdovcem, a zanedlouho byla svatba a hraběnka všechno v Losinách opustila a odjela do Met. To bylo v roce 1655.

Doktorovi se začaly letopočty míhat před očima, a tak mu chvilku trvalo, než dopočítal, že hraběnka se podruhé vdala ve věku osmatřiceti let.

„A to se chtěla do Losin vracet, po tak dlouhé době?“ zeptal se doktor. Vždyť ji ostatní Žerotínové chtěli otrávit, a když se jim to nepovedlo, tak ji alespoň vypudili!

„Asi ano,“ přisvědčil váhavě Karl. Asi se chtěla vrátit. Ti nepřátelští Žerotínové možná zemřeli, možná na ni zapomněli, kdo ví. Na zámku v Losinách na ni o Vánocích 1676 čekal její jediný syn…

„Počkej! Ne tak rychle,“ přerušil rázně doktor Karla. „Tento syn hraběnky Galle se narodil z prvního, nebo z druhého manželství? Na Losinách, nebo v Metách?“

Z toho prvního, losinského. Jeho otcem je Ignác Karel, hrabě ze Žerotína, první hraběnčin manžel. V té době, co se hraběnka vrátila, začal hrabě Jan Jáchym…

„A to je kdo?“ skočil mu do řeči popletený doktor.

„Jeho hraběcí Milost Jan Jáchym je synem hraběnky Galle přece!“ zdůraznil Karl a zapochyboval, že tu spletitou žerotínskou historii vypráví srozumitelně. Avšak není možné se ve vyprávění vracet, Mohelnice se už blíží a je třeba toho ještě tolik říci… Syn hraběnky Galle, tehdy stár třicet tři let, začíná po návratu své matky bláznit…

„Jak?“ vyhrkl doktor a napřímil se do střehu.

„Jak-jak?“ zakoktal se Karl. „To, doktore, nemohu říci, to nejde povědět takovou věc, to se nesmí nikdo dozvědět, to prostě nejde…“

„Její hraběcí Milost ti to tak nařídila…“ odtušil smutně doktor.

„Tak!“ potvrdil Karl.

Panství na Losinách se potácelo tehdy z bahna do bláta a zpět, pokračoval Karl. Hraběnčin nebohý syn se několik posledních let před návratem své matky z Met o nic nestaral. Papírna nevyráběla žádný papír a dělníci, šikovní a zdatní chlapíci, skvěle sehraná komanda, se rozeběhli do světa. A lázně, které dříve přetékaly léčivými prameny a byly zaplněny urozenými i obyčejnými pacienty, vyschly a zely prázdnotou. Snad jen těžba rudy v nedalekém Sobotíně a v osadě pod Červenou horou ještě probíhala. A tak se hraběnka Galle chopila vlády pevnou rukou. Ihned svého syna a jeho vychytralého a věčně opilého kancléře Mühlfeitela z Vchynic od všeho rozhodování odstavila. Kancléř stačil na poslední chvíli zmizet – než ho šumperský kat zakutal do želez. Prý si stěžoval u dolnoslezských Žerotínů, ale zda ti ho vyslechli, Karl neví. A tak se hrabě Jan Jáchym jen (stejně jako dříve) potuloval bezcílně po zámku a zahradě a vesnici a okolí a nic nedělal.

„A Anna? Kde ta se tu vzala?“ vpadl do Karlova vyprávění zvědavý doktor.

Jakmile hraběnka Galle zvěděla po svém návratu, že její jediný syn je dosud svobodný, ihned připravila svatbu. Nevěsta se nesháněla lehce, kdo by se chtěl na Losiny přiženit? Chudý kraj, zchudlé panství a snoubenec tak trochu blázní.

„A pak se někdo našel…“ napověděl doktor.

A pak se někdo skutečně našel, potvrdil Karl. Při adventu roku 1677 se hrabě Jan Jáchym oženil. Hledání nevěsty trvalo půlrok a další půlrok se svatba připravovala.

„A hrabě Jan Jáchym se ženit chtěl?“ zeptal se doktor. Komorník chvíli vzpomínal na dobu, kdy se jako mladíček ocitl na Losinách, a pak řekl:

„Myslím, že ano.“ Nevěsta – Barbora Salomena z Talmberka – byla nebohatá, urozená jen trochu, ale zato hezká a milá. Hrabě Jan Jáchym s ní dokonce několikrát před svatbou hovořil. Pravda, jen pár slov, ale i to málo se rovnalo skoro zázraku, protože jinak vždy utíkal pryč, když na něj někdo promluvil. Zdálo se, že svatba hraběte změnila a polepšila, nestranil se tolik lidí, a dokonce…

„A dokonce několikrát mluvil i se mnou…“ špitl Karl, jako by jen pro sebe.

Pobyt podivínského hraběte mezi lidmi netrval dlouho, v říjnu roku následujícího po svatbě se narodila jediná dcera Jana Jáchyma a jeho mladičké ženy…

„Anna Vilemína, že?“ zeptal se doktor, aby ukázal, že je pozorným posluchačem.

Avšak toho krásného malého robátka se hrabě Jan Jáchym polekal. Bál se na něj podívat, bál se ho dotknout. Prchal před ním stejně, jako přednedávnem prchal před všemi lidmi. Navíc…

„Navíc,“ řekl Karl důrazně, „se Jeho hraběcí Milost začala chovat hlučně.“

„Jak hlučně?“ zeptal se doktor s velkým zájmem. AvšakKarl na otázku neodpovídá a zkroušeně se dívá na dno kočáru. Doktor se tedy zeptá znovu:

„Co vykřikoval? Že není otcem své dcery? Obviňoval někoho? Nebo něco rozbíjel? Dupal? Tloukl nábytkem o stěny? Ubližoval lidem okolo? Nebo koňům?“ Doktor chvíli přemítal, jak se hlučný fantas může projevovat. Karl neodpovídal, jen smutně, možná provinile, možná bezbranně hleděl pod svoje nohy.

Všechno je mi Karl ochoten povědět, říkal si doktor. Takřka všechno, pouze o hraběti a jeho fantasu mlčí. Jako kdyby se bál, že popisováním hraběcích bláznivin může někomu uškodit…

Ale vždyť je to jasné! Doktor si vzrušením poposedl. Jak to, že mne to nenapadlo dříve? Nikdo se nesmí dozvědět, že hrabě Jan Jáchym blázní, protože… Co kdyby se nad bláznivými, pro zdravý rozum nepochopitelnými skutky zamyslel inkviziční stolec a začal hraběte vyšetřovat? Doktor jen tak tak, že se nerozhýkal smíchy. No to tu ještě nebylo! Hrabě vyšetřován svatou inkvizicí jako podezřelý ze satanských rejdů, jako osnovatel ďábelských spolčení, jako posluha nečistých sil! Jeho hraběcí Milost jako velmistr maleficie! Hrabě provádí uhranutí! Šest ryšavých panen s velkými prsy a odulými rty potírá nahého hraběte močovou mastí a na vlasy mu lijí česnekový vývar, aby mohl odlétnout na sabat. Hrabě pije odvar z pelyňku, aby se ubránil svaté hostii. Tančí ruku v ruce s démonem Herlechinem taneček na přelámaných hostiích! Hrabě jako vzorová ukázka naprostého odpadnutí od víry! Hrabě vyslýchaný, hrabě mučený, hrabě souzený a nakonec hrabě upalovaný za nadšeného volání ohromného, k obzoru se vlnícího davu…

V tomto okamžiku smích uvnitř doktora náhle ustal. Vždyť to není směšná představa! Kam jsem odložil rozum? Kam mi utekly vzpomínky? Jak daleko je od šumperského děkana k hraběcí Milosti? Když může býti služebníkem ďábla vysoký církevní hodnostář, muž věrně sloužící Bohu, církvi i poddaným, proč by to nemohl být i hrabě? A zanedlouho po hraběti arcibiskup! A pak třeba i panovník. Samotný císař. A někde mezi hrabětem a arcibiskupem si inkvizice dojde pro mne. Pochopové trochu ukročí z přímé cesty, aby na mne dosáhla jejich vytrčená ruka, a já se stanu svačinkou po vydatném obědě. Předkrmem před bohatou večeří. Stačí málo. Stačí, aby někoho chytrého napadlo, že balení nemocných do studených prostěradel je Satanův nápad, který mi při sabatu pošeptala do ucha nějaká vyzáblá satorie. Vždyť to tak musí být! Vždyť já na sabatu nemohu chybět. Umím tolik věcí, které bohabojný človíček nedokáže pochopit. Jsem ten, kdo umí uzdravovat, kdo léčí, a proto mohu ranit a usmrtit. A kdo může usmrcovat, tak i zabíjí.

Ticho v kočáru je dlouhé, roztřesený doktor zvedá láhev vína vysoko nad své rty a dopíjí poslední pramínek, který z hrdla vytéká. Venku za oknem kočáru křesá první jiskry nový den.

Kde jsme to přestali s tím žerotínským vyprávěním? Aha, narodila se Anna, a Jeho hraběcí Milost se své dcerunky leká. Co asi tak vykřikuje, že se to okolní svět nesmí dozvědět? Karl mi to neřekne…

„A jak to bylo na Losinách dál?“ zeptal se doktor do rytmu kočárových kol a koňských kopyt. „Anna se narodila a fantas Jeho hraběcí Milosti propukl nanovo…“

Karl se nenechal pobízet:

„Anna bylo překrásné dítě. Kojná říkala, že tak roztomiloučké děťátko ještě nikdy neviděla. Čiperná a hravá byla Anna v ten svůj první čas. A když jí byly tři roky, její matka zemřela.“

Během posledního týdne života své ženy se hrabě Jan Jáchym zcela změnil. Jako kdyby na fantas náhle zapomenul. Několikrát za den pohovořil se sloužícími, Annu hladil po hlavě, svou nemohoucí ženu navštěvoval co chvíli v její ložnici a několikrát promluvil i na svou matku, hraběnku Galle. Jako kdyby ukazoval před umírající ženou, že jeho bláznovství ustupuje a že ona může bez obav vložit svou duši do dlaní Všemohoucího… Snad právě proto nebohá mladičká hraběnka umírala v poklidu a spokojena se svým osudem. Avšak jakmile vydechla naposled, služebné jí zkřížily ruce na prsou a Karl rozžal svíce u její hlavy, fantas hraběte Jana Jáchyma vypukl nanovo. A to šílenství se šklebilo na všechny zámecké obyvatele děsnými grimasami a s příšerným hlukem. A protože čarodějnické procesy už byly na Losinách v plném proudu, doplnil si doktor Karlovo vyprávění, bylo nutné hraběte s fantasem ukrývat a úzkostlivě chránit… celých deset let. Deset let!

Jaká kuriózní situace! uvažuje doktor. Jaký naprostý protimluv! Na Losinách je třináct let mýcen a vražděn Satan ve všech možných podobách. Inkvizitoři pracují ve dne v noci, ale hlavního kandidáta satanství nechávají žít ve vedlejších komnatách.

Kočár projel probouzejícím se Zábřehem, obě městské brány byly otevřeny, a tak nemuseli město pod hradbami objíždět. Za chvilku jsem doma, pomyslel si doktor Kvěch a také už pocítil, jak se mu únava prožírá celým tělem. Zkusil opatrně narovnat pokrčené koleno. Drhavá bolest mu zajela až do lýtka. Baňatá flaška je již prázdná a oblouznění silným vínem polevuje. Doktor si uvědomuje, jak ho pobolívá hlava – za čelem i pod temenem, hvízdavý tón mu z vnitřních uší zatéká krkem do těla.

„Ze Zábřehu už není do Mohelnice daleko?“ zeptal se Karl, a ukončil tak znavený klid.

„Pár minut,“ odpověděl doktor. Koně táhnou kočár vytrvale, silnice je rovná a prázdná a věž mohelnické radnice za chvilku vystrčí nad obzor svůj špičatý prst.

„Já jsem v Mohelnici nikdy nebyl,“ poznamená Karl a zvědavě z okna hledí do šedivé krajiny. Slunce je ještě hluboko pod obzorem a jeho rozptýlené světlo jen střídmě nakukuje nad východní horizont polední strany. „Sloužím na Losinách už patnáct let, často jezdím do Olomouce, avšak do Mohelnice jsem ještě neměl tu čest zavítat…“

„Je to město jako každé jiné,“ odpověděl doktor na Karlovu nepoloženou otázku. „Rozviklané a děravé hradby, bůhví z jakého roku. Jak je Švédi za války pobořili, tak zůstaly. Na jejich opravu nejsou peníze. Naším hradbám se Turci vysmějí, až sem přitáhnou. Náměstí je spíše kratší než širší. Pěkný, ale malý obecní park. Pár honosných měšťanských domů. Dílny a cechy. Maštale a chlévy.“

„A ty, doktore, bydlíš na náměstí?“ zeptal se Karl s přehnanou zvědavostí.

Doktor přikývl. Chtěl upřesnit, že jeho dům na náměstí je starý sto let, že už patřil jeho dědovi, který ho koupil, když… Když tu náhle po něm Karl vypálil nečekanou otázku:

„Jaké bylo slavné upálení děkana Lautnera před šesti lety? Prý se sjely početné davy lidí, až z Brna a Litomyšle a ze Slezska. Prý se na mohelnické náměstí nevešly, a to máte velké náměstí. A slyšel jsem, že děkanova hranice hořela vysokým plamenem, jako by ho sám ďábel živil svým dechem…“

„Neviděl jsem to,“ přerušil doktor Karlova rychlá slova a skryl oči do dlaní.

Karl se podivil:

„Neviděl? Vždyť stačilo vyhlédnout z okna…“

Doktor si chvíli oběma dlaněmi třel tváře a poté pronesl pomalu a smutně:

„Byl jsem ten den doma, ale nevyhlédnul jsem z okna. Nechtělo se mi…“ Je potřeba podat vysvětlení tohoto chování. Vždyť všichni to upalování tenkrát chtěli vidět! „Nesouhlasil jsem s tím, aby byl děkan Lautner upálen!“

„Proč?“

„Protože děkan nikdy černým mocnostem nesloužil a nepomáhal jim…“

„A jak to víš?“

Až nyní se doktor zarazil a zamyslel. Je vhodné naznačovat naparáděnému trevírskému hejskovi, že se věci mají jinak, než jim navykl? Vždyť ten chlapík je vrchním komorníkem upalovaného panství. Žije uprostřed inkvizitorského běsnění třináct let. Je sice chytrý, ale jen v něčem. Stal se důležitou osobou. Takřka pánem. Je správné mu sdělovat, že si o losinském dění myslím něco jiného, než je všední skutečnost? Něco nebezpečně jiného? Je obezřetné ho seznamovat s jinou pravdou?

Skrze příjemnou ovíněnost a ubíjející únavu k doktorovi pronikl nedočkavý komorníkův hlas:

„Proč si myslíš, že Lautner nebyl v satanských službách?“

Není možné mlčet: „Znal jsem ctihodného děkana Kryštofa Lautnera od dětství, můj otec léčil jeho otce. A já jsem pak léčil jeho. Poznal jsem ho dokonale. Jeho myšlenky, způsob života, jak dobrý k lidem to byl člověk. Stonal však, i když hřmotné postavy, na plíce a každé nastuzení hrozilo komplikacemi, naštěstí býval dobrým pacientem, na slovo poslušným…“

„Tys ho léčil?“ podivil se Karl. Doktor uvážlivě přikývl. „Ale vždyť se děkan přiznal!“ podivil se vrchní komorník po chvilce úporného přemýšlení. „Všichni přece víme, že se děkan Lautner k satanské službě přiznal! Opakovaně a před svědky. A pak pokorně přijal horký trest…“ zopakoval si Karl pro sebe. Doktor se narovnal a začal si na upocené punčochy obouvat boty.

„Ne, přesněji to bylo takto: soudce Boblig tvrdí, že se děkan Lautner přiznal,“ řekl tiše, avšak důrazně.

„Musel Satanovi alespoň někdy trochu sloužit!“ zamyslel se Karl. „Vždyť se přiznal, po deseti dnech na mučidlech se přiznal, tak zatvrzelý byl… To přiznání bylo napsáno i v rozsudku…“

„Pokud se člověk přizná k něčemu na mučidlech,“ řekl doktor, „tak to nemusí být pravdivé přiznání… Člověk trápený na mučidlech řekne cokoliv, jen aby…“

„A jak to víš? Tebe, doktore, mučili?“ vpadl Karl doprostřed věty.

„Ne, ještě ne…“ zašeptal doktor.

„Tak jak to můžeš vědět?“ dožaduje se Karl vysvětlení.

„Jsem lékař,“ prohlásil doktor důrazně. „A viděl jsem nespočet lidí, jak trpí bolestí, tedy nikoliv bolestí na mučidlech, ale bolestí nemocných, bolestí umírajících, bolestí zraněných… A člověk v bolestech je schopen udělat cokoliv, jen aby bolest ustala, či se alespoň zmírnila. A pokud stačí v té bolesti říci několik kouzelných, i když lživých slov – proč to neudělat? Proč nesnesitelnou bolest neukončit pouhým slovem? Nepravdivým, avšak vysvobozujícím.“

„Ne, to není pravda! Doktore, ty si myslíš, že obyčejná, bohabojná žena na mučidlech se přizná k čarodějnictví jen proto, aby už nebyla déle mučena?“

Doktor kývl a Karl se rozhovořil dál:

„Jenže pak je upálena. Vždyť přiznání ji zavede na hranici a do plamenů! A ona to ví, protože se tak stalo už mnoha předešlým čarodějnicím. Proč by se ty ženy přiznávaly, když by je potom čekala hranice? Proč by se přiznával děkan Lautner?“

„Bolest,“ řekl doktor potichu, avšak důrazně. „Strašlivá, nekončící a tělo zcela pohlcující bolest. Bolest, kterou je možné zahnat jediným slovem.“

Kočár začal kodrcat. Sjel z udusané cesty na mohelnické náměstí. Zvonivé údery obitých kol o dlažbu prorážely náhlé ticho, mlčení mezi dvěma muži. „Jsem doma,“ poznamenal doktor chvatně a nahmátl brašnu. „Děkuji ti, Karle, žes mne doprovodil. Nezapomeňte Annu krmit! Ládujte do ní jídlo, jak jsem kuchařce uložil. A přijeď pro mne v sobotu po polednách.“

Kočár takřka na místě zastavil a vstávající doktor spadl Karlovi do náruče. Těžká brašna udeřila panského komorníka do brady, tence vykvikl.

„Promiň,“ řekl doktor mechanicky, otevřel si dveře kočáru a zmizel z Karlova života. Zasažená komorníkova brada hořela, brněla a snažila se rozskočit na všechny strany, a tak Karl zcela zapomněl, co je jeho povinností. Žádné otevírání dveří kočáru, žádné úklony. Kočár se opět rozjel.

Bledý a vyděšený komorník pozoroval místo, kde doktor seděl, třel si poraněnou bradu a přemýšlel o bolesti. Nikoliv o své doznívající bolesti, ale o strašné, ohlušující bolesti, proti které není jiné obrany než samohubící lež. O bezbřehé bolesti, kterou může člověk ukončit jenom přiznáním. Vymyšleným přiznáním.

Vymyšlené přiznání! Dvě slova, která Karl nikdy nespojil k sobě. Dvě slova, která se vždy odpuzovala, nikdy k sobě nepatřila. Vymyšlené přiznání – to zní stejně nesmyslně jako suchá voda. Studený oheň. Černý sníh. Zlý Kristus. Hodný Satan. Jak to, že jsem nikdy nezapochyboval, že ty ženy z Losin byly upáleny právem, po zásluze? A nejen z Losin, ale i z Rapotína, Sobotína, Šumperku, Hanušovic… Kolik jich za ta léta bylo?

Karl si zul boty a natáhl nohy na protější sedačku. Těšil se, že si cestou zpět zdřímne, alespoň dvě hodiny kodrcavého spánku… Avšak místo toho ho čeká neklidná jízda, vyplněna vzpomínáním, pochybnostmi a otázkami. Odpovědi si bude muset sestavovat sám. Moudrý doktor je pryč, avšak v kočáru se vznáší tenký, jako pavučina průhledný návod, kudy a jak přemýšlet.

Kdy začaly pod jesenickými hřebeny čarodějnické procesy? Kdy poprvé našla svatá inkvizice mezi zdejšími poddanými proradné ďáblovy služky? Kdo byl prvním škůdcem víry, kdo první pocítil na své kůži cejch hubitele obecného prospěchu? Kdo byl první označen za nepřítele Boha? Za veřejné zlo? Za lidskou nečistotu? To pamatují jen knihy… Kam lidská paměť dosáhne, tam vidí plameny hranic, tam cítí čmoud z pálených údů, tam slyší sténání obviněných. Všechny smysly, co jich zdravý člověk má, jsou zaměstnány zprávami o tom, jak ďábel s temnou družinou plení svět.

Podhůří Jeseníků je odpradávna semeništěm nečistých sil, a to z obou stran hor – půlnoční slezské i polední moravské. Z obou stran strmé kopce padají do úrodných nížin, a proto je to Satanův oblíbený kraj. Býval vídán, slyšen a cítěn již v dávných dobách, kdy nepropustné lesy v podhůří obývala jen divá zvěř. Tak se to vypráví.

Svatá matka církev počíná boj s čarodějnictvím a s ďáblem ve všech jeho podobách na konci patnáctého století. V době, kdy mořské cesty do Indie a pak i do nového dílu světa, Amerika pojmenovaného, přestaly patřit odvážným objevitelům a nastoupili na ně obchodníci a vojáci. V té době se svět náhle zvětšil, jako když nafoukneme rybí měchýř. Tehdy už nebylo možné působení Satana a jeho kompliců snášet. A proto učení mužové sepsali závažnou knihu a nazvali ji: Kladivo na čarodějnice. Právě v ní podrobně a srozumitelně vysvětlují, jak poznat čarodějnici. Jak odhalit ďáblova nohsleda. Jak příslušníky černé pakáže usvědčit. Jak odpadlíka od víry přinutit, aby prozradil své kumpány a družky. Ta kniha radí, jak rozkrýt ďáblovu smečku mezi námi a pochytat ji. Lapit ji co nejdříve. Zneškodnit. Ubít. Kdo si tuto knihu přečte a osvojí, tak je připraven k boji se zavilou chamradí.

Tato kniha též vysvětluje, že usvědčenou čarodějnici je třeba upálit, nestačí ji zbavit života nějakým jiným, snazším a levnějším způsobem – třeba stětím hlavy (je-li urozená) nebo oběšením na pevném, vysvěceném provaze (je-li prostá), protože pak by toto Satanem načichlé tělo po smrti drželo pohromadě a nečisté ostatky by mohly posloužit čarodějným družkám jako ponuré, pochmurné relikvie. Navíc by takováto neupálená a zakopaná čarodějnice mohla přečkat v zemi věky a při Posledním soudu by se její kosti mohly zařadit do řady čekatelů na Boží ortel. Představ si, bohabojný člověče, že při Božím soudu stojí při tvém boku někdo takový! Zprava ďáblova družka a zleva Satanův mrtichvost! Taková kumpanie by zkazila radost ze zmrtvýchvstání každému… Proto je třeba spalovat! Rozprášenou spáleninu nesestaví zpět do lidské podoby ani sám ďábel! A navíc ohnivý žár spálí černodějnou duši. Meč či oprátka by pouze ukončily pozemské žití, avšak duše by se nedotkly…

Karl pocítil kyselý tlak v žaludku, sladké víno jeho otce se mění v nahořklý lektvar. A v hlavě buší zástup maličkých kladívek. Komorník by se potřeboval napít studené pramenité vody, jenže butylku s tímto nejobyčejnějším nápojem dnes s sebou nemá. Prudká zatáčka před Zábřehem, kulatá prázdná láhev se skvrnami po otcově víně zachrastila na podlaze kočáru. Karl si připlácl dlaně na uši…

Trest smrti upalováním byl používán od úsvitu křesťanské víry. Jsou tak stíháni nejhorší škůdci a nejzarytější protivníci svaté věci. Nejzlejší lidé ze všech, protože jim ze zištných důvodů nevyhovuje uspořádání světa a chtějí ho změnit. Tyto zatrolení kacíři, svoloč neskutečná, tvrdí, že se pokouší vylepšit, zdokonalit, povznést svět… Avšak copak je možné vylepšovat něco, co už je ze samotné Boží podstaty dokonalé? Jak by mohli vylepšit, co Bůh vytvořil? Boží dílo se vzpírá jakékoliv opravě! Zlepšit dokonalé nelze. Zásah do dokonalého Božího stroje by tento důmyslný aparát pokazil, a proto je třeba svět před těmito škůdci chránit. I za cenu jejich života, nebo snad právě proto. Od počátku dějin kacíři ukončují životy zabořeni po kolena v chrastí a slámě, požíráni divokými plameny. Z jejich špinavého těla a zkažené duše zůstává na skomírající hranici šedivý popel, a tento sypký, přičmoudlý a rychle chladnoucí prášek ani Satan nespojí zpět do podoby lidského těla. S čarodějnicemi a ďáblovými pohůnky je to stejné. I oni jsou kacíři. Nechtějí provádět změny zaběhnutého světského a církevního řádu, ale škodí přímo – lidu prostému i vrchnosti: dokážou uhranout krávu, otrávit vodu ve studni, potlouct úrodu kroupami, zapálit upřeným pohledem les, přivolat smrtelnou chorobu, přilákat do kraje nepřátelské vojsko, přinatrefit plnou stodolu bleskem a především zabíjet. Divou zvěř, dobytek a lidi, kteří se jejich moci vzpírají. To všechno jen pro svoji potěchu, pro svůj nízký prospěch. Proto, že jsou v Satanově žoldu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sklíněné korálky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.