Polibek v Římě

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Catherine Riderová

Polibek v Římě – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Všem, kteří se zamilovali.

Kapitola 1

Anna

Úterý, 17. prosince, 21:41

Bylo by divné, kdybych se jednoho ze stevardů zeptala, jestli je tu někde padák, který bych si mohla půjčit?

Možná jsem se neměla přehrabovat v batohu svého kluka, zatímco byl na toaletě – ale v uších mi praskalo, jako když vybuchuje ohňostroj, a Stephen trval na tom, že si bonbony nechá u sebe, takže jsem neměla na vybranou. A mezi všechny věci, které jsem čekala, že tam najdu (nudné časopisy o autech – odškrtnuto; prastarý iPod Nano, který bůhvíproč pořád má – odškrtnuto; sušené hovězí – fuj, odškrtnuto), zásnubní prsten rozhodně nepatřil.

Protože, existuje snad horší místo, kde zjistit, že vás přítel plánuje požádat o ruku, než na palubě letadla deset kilometrů nad Atlantikem?

To je šílené. Nejenom že je nám oběma devatenáct a jsme trochu mladí na to, abychom se zasnubovali, ale poslední dobou jsem začala mít… pochybnosti. Miluju Stephena. Jsme spolu už od třinácti a je to můj nejlepší kamarád, nejlepší parťák na hraní videoher, první člověk, kterému vždycky volám své historky typu „Hádej, co jsem zrovna viděla v metru!“, a poslední, komu volám před spaním. Ale po šesti společných letech, skoro třetině našeho života, jsme se stali jedním z těch párů, které za sebe dokážou dokončovat věty – ale jenom proto, že už jsme je úplně všechny slyšeli.

Od loňska si postupně všímám, jak se navzájem vzdalujeme. Já jsem začala studovat na Mezinárodní kulinářské škole na Manhattanu, protože vaření je moje vášeň, a on nastoupil do rodinného autoservisu v brooklynském sousedství Bensonhurst. Když se ocitneme spolu, jen těžko udržujeme plynulou konverzaci. Stephenovy historky o autech mi způsobují doslova kóma. A jemu zase moje vyprávění o spolužácích a jakémkoli kulinářském nebi, kterého se snažíme dosáhnout.

Uvědomila jsem si, že přestože se navzájem dokonale známe, každý jsme úplně jiný. Já se cítím ve svém živlu, když mám kolem sebe lidi, kteří mě inspirují, jako například své spolužáky, nebo když vyrážím na nová místa a objevuju svět. Ale Steven má pořád stejnou partu přátel už od svých pěti let. Naprosto mu stačí jeho malý pětiblokový akční rádius v Bensonhurstu, ze kterého nemusí vystrčit nos.

Dokonce i když jsme jedli v Shake Shack na Kennedyho letišti burgery, hladce jsme zapadli do našeho obvyklého vzorce „Schválně, jak nechutným vtipem toho druhého rozesměješ“. Mívala jsem za to, že to fungovalo kvůli naší důvěrné blízkosti, že si takové drsné praštěnosti můžeme jeden před druhým dovolit. Ale začínám si myslet, že důvodem je, že si nemáme co jiného říct.

Takže jo, je trochu děsivé zjistit, že by možná chtěl dalších asi tak šedesát let nechutných vtípků.

Ach bože, vrací se z toalety a mává na mě jako zlatý retrívr, celý nadšený, že se páníček vrátil domů. Natáhnu se do kapsy na sedadle před sebou pro pytlík na zvracení a není to jen proto, že je Stephen občas tak sladký, až se mi z toho zvedá žaludek.

Děsím se, že než přistaneme v Římě, mohla bych být doopravdy zasnoubená. Nikdy jsem příliš nevynikala v tom, abych těm jeho velkým hnědým očím a výrazu plného očekávání říkala ne. A jestli mě Stephen dokázal přemluvit, abych sebou kvůli tomuhle výletu hodila a dokončila semestrální práci o týden dřív, obávám se, že by ze mě teď mohl dostat „ano“.

Ale on se mě přece nechystá zeptat zrovna teď… že ne? Letíme na svatbu do toskánské Cortony – žení se jejich rodinný přítel Anthony. Určitě nebude chtít strhávat pozornost, která má patřit ženichovi a nevěstě, tím, že bychom se tam objevili jako čerstvě zasnoubený pár, nebo jo? Navíc jsme na palubě letadla s asi tak třemi sty dalších lidí, což je definice „scény“, a ty nejsou zrovna Stephenův šálek kávy.

Zklidním dech a odložím pytlík do klína. Je to v pohodě. Bude to v pohodě. Nejspíš počká až po svatební hostině, kdy máme naplánovanou vánoční návštěvu u jeho italských příbuzných. Pravděpodobně mě tomu hodlá vystavit – před svými prarodiči – během slavnostní rodinné večeře, ze které se skoro určitě pozvracím, což znamená, že po zbytek života už nikdy nebudu moct pozřít italské jídlo. A to bude fakt na houby, protože nejenom že studuju kuchařské umění, ale ještě jsem z italské rodiny. Ale i tak – nebude mě žádat zrovna teď.

Což znamená, že mám pár dní, abych vymyslela, co budu dělat. Nebo třeba fingovat svou smrt nebo tak něco.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se Stephen, když se protahuje kolem byznysmena na sedadle u uličky, který má už od vzletu zanořený nos do výtisku Wall Street Journal. Všiml si toho pytlíku.

Přikývnu a sáček hlasitě zašustí, jak se usazuje na prostředním sedadle. Najednou si víc než dokonale uvědomuju, že teď jsou mezi mnou a uličkou dva lidé.

„Tobě se v letadle nedělává špatně,“ poznamená a rukou mi jemně odhrne dlouhé vlasy z obličeje. Proč na mě chce zrovna teď líp vidět? Jenom pokrčím rameny, příliš vyděšená, než abych se pokoušela promluvit. Bojím se, že bych vyzvracela všechny otázky, co se mi honí hlavou. Vážně jsi spokojený s tím, jak to teď mezi námi je? Nejsme moc mladí? To už jsi zapomněl, že jsem se rozhlížela po možnostech strávit příští rok semestr kdekoli, jen ne v New Yorku? Že je přímo mým posláním dostat se z Bensonhurstu pryč, i kdyby jen na chvilku? Čekáš snad, že pro nás bude snadné mít skutečný vztah, když budeš pořád pracovat v našem rodném městě v rodinné autodílně? Pardon – „v podstatě tu dílnu vést“. (Pokaždé mě opravuje.)

Dalších asi tak sto padesát kilometrů se potácím mezi „jsem úplně v pohodě“ a „asi se fakt pozvracím“, a Stephen mi třikrát sdělí, že bych si s letadlem neměla dělat starosti, protože „ono chce lítat“, ať už to znamená cokoli. Když kolem projíždí stevard s nápojovým vozíkem, objedná nám červené víno, ale když se mi ho pokusí podat, trhnu sebou a vrazím mu do lokte, takže si vylije půlku Pinot Noir na koleno. Ještěže má na sobě černé džíny.

„Ou,“ zajíkne se a byznysmen přesune noviny, aby mezi nimi vytvořil zeď. „Jsi v pohodě?“ Pořád nedokážu promluvit, a tak jenom ukážu na pytlík na zvracení. Celý se ke mně otočí a oči má najedou hnědší a vytřeštěnější. „Páni, tobě je vážně z toho letadla špatně? Jako tehdy, když jsi letěla do Chicaga omrknout si tu školu vaření?“

Kdybych se nesnažila udržet burger z letiště v žaludku, kam patří, zaječela bych na něj, aby přestal říkat kulinářským institutům ‚školy vaření‘ – ale vypadá, že o mě má doopravdy starost, takže dojdu k závěru, že vážně nemám na vybranou a musím mu to říct.

Jenom… co se ještě párkrát nadechnu.

Jakmile jsem si jistá, že ho celého nepozvracím, odložím pytlík na klín. „To není z letadla,“ odpovím.

„No tak teda z čeho?“

Podívá se na mě těma svýma štěněcíma očima a já najednou vím, že to nebudu schopná udělat ani za dalších tisíc kilometrů; nedokážu Stephenovi lhát. A stejně tak vím, že to nenechá být, takže mu rovnou můžu říct pravdu. „To je tak… hledala jsem bonbony a uvědomila si, že je máš nejspíš u sebe v batohu. Tak jsem se koukla…“

Očima střelí na podlahu k batohu, který jsem tak spěšně strčila zpátky pod sedadlo, až z něj málem vypadly motoristické časopisy a sušené hovězí. Pak se podívá zpátky na mě a pusa mu ztuhne někde mezi úsměvem a rozpačitým studem. Promne si zátylek. Dělá to vždycky, když se stydí nebo se cítí nejistě.

„Takžes ho našla?“ zeptá se trochu divně přiškrceným hlasem.

„Omlouvám se,“ hlesnu a silou vůle se snažím nepozvracet, tentokrát doopravdy. Zničila jsem mu velkolepou žádost o ruku, takže to nejmenší, co můžu udělat, je to jeho zahanbení ještě nezhoršovat. Všechno to pečlivé plánování, o kterém teď vím, že osnoval, šlo k čertu; a to jen proto, že mi zaléhaly uši. Ale možná bychom si o tom teď mohli promluvit. Jako dva dospělí se sklenicemi vína – nebo, no, jednou a slzou, co zbyla v druhé – v rukách. Můžeme pěkně v klidu probrat naše cíle, sny, budoucnost; a dojít ke společnému závěru, že bychom se vážně, vážně neměli brát. Stephen je jako velký přihlouplý zlatý retrívr, ale je rozumný. To je jedna z věcí, které jsem na něm vždycky milovala: dokáže, abych se cítila v bezpečí.

Jenže pak… Pak. Roztáhne pusu od ucha k uchu, vypije na jeden hlt zbytek vína, předkloní se a sáhne do batohu pro tu krabičku – malou, ale zlověstně červenou krabičku. Otočí se a poklepe na novinovou přepážku, která klesne a odhalí vzteklou tvář byznysmena, jehož nálada vypadá příliš pochmurně, než aby ji vůbec vylepšila třeba i žádost o ruku přímo na palubě letadla, a ach bože, právě to se tu odehrává. Stephen vypil to víno na kuráž… Budu mu muset odpovědět hned teď! Popravdě jsem nikdy moc nepřemýšlela o tom, co udělám nebo řeknu, jestli mě Stephen někdy požádá o ruku, protože – a jsme zase u toho – je nám jenom devatenáct. A rozhodně jsem nikdy nepomyslela na to, co udělám, jestli mě někdy požádá o ruku před obecenstvem v letadle deset kilometrů nad zemí.

Znovu přemýšlím o tom padáku.

Byznysmen se na Stephena mračí, ale ten se jen usměje. „Promiňte, pane. Mohl byste nám udělat trochu místa? Zabere to jen chviličku, slibuju.“

Vypadá to, že je vůči těm velkým hnědým očím taky bezmocný, protože se postaví a popojde uličkou o pár kroků dál. Oukej, tak teda jdeme na to. Stephen se otáčí bokem, protože to je jediný způsob, jak by mohl pokleknout na jedno koleno.

Panebože. Panebože.

Všude kolem nás se otáčejí hlavy. Lidi si dokonce stoupají, aby viděli, co se děje. Stephen se vlídně zazubí. „Sakra, nechal jsem si řeč v kufru.“ Pár lidí se uchechtne. Než stačím přijít s nějakým milým způsobem, jak mu říct, že bychom možná měli počkat – dokud nepřistaneme, dokud nebude po svatbě, dokud nebudeme doma v New Yorku, dokud nám nebude třicet –, pokrčí rameny.

„Ale myslím, že ty nejdůležitější části si pamatuju.“

Panebože. Obecenstvem kolem zašumí dlouhé óóóóó.

„Anno Pompeová, znám tě už od třetí třídy a miluju tě od čtvrté… už od té doby, co jsi kopla Nickyho Boncora do holeně za to, že mi nadával do otrapů. Byl bych poctěn, kdybys mohla… kdybys mohla… Bože, měl jsem tam skvělou větu o tom, jak budeme život kopat do holení společně, ale nedokážu… Anno, moc se omlouvám, ale nedokážu si na ni vzpomenout.“

Vypadá, jako že se každou chvíli rozbrečí. Natáhla bych se po něm, ale nemůžu se hnout. „To je v pohodě, Stephene. Nemusíš…“

„Vezmi si mě. Neexistuje nic, co bych mohl říct, aby to znamenalo víc. Přesně tohle chci a takhle to má být. Uděláš ze mě nejšťastnějšího člověka na světě a staneš se mou ženou?“

Ostatní cestující jásají. Panebože, ty oči. Přísahám, že jsou na jeho hlavu až moc velké – vypadá jako nějaká postava z anime! V kabině letadla se tu a tam zvedají mobily, protože tohle přece musí na Instagram. Když si uvědomím, že z toho bude nejspíš to nejpříšernější virální video, úplně cítím, jak se mi ten Shake Shack burger šplhá po žebrech nahoru…

Protože i když jsem vlastně ani nechtěla, vrtím hlavou. Otevřu pusu, abych něco řekla, ale jediné, co ze mě vyjde, je přiškrcené nervózní zakrákání, protože se zrovna teď nezmůžu na pořádné slovo.

„Anno?“

Pokouším se na něj podívat, vážně jo. Ale nejde to. Protože je mi jasné, že z jeho tváře bude čišet přání, abych mu lhala, a moje mu ukáže pravdu, a pak zase jeho obličej předvede, jak je zničený, a já nic takového prostě nevydržím. A tak místo toho odvrátím pohled ke stevardovi ztuhlému uprostřed kroku, v ruce lahev šampaňského, kterou nám samozřejmě zrovna nesl, abychom to mohli oslavit. Vypadá zděšeně, jako bych doslova fyzicky vyrvala Stephenovi srdce z těla, a zvuk motorů – jediný zvuk, protože všichni kolem jsou v naprostém šoku – je najednou jako pár obrovských rukou, které mi drtí lebku.

Musím se odsud dostat pryč. Ze všech sil se snažím Stephena nesrazit, zatímco se deru do uličky – alespoň to mu dlužím –, ale je to trochu těžké, když jste ženská, co měří skoro sto osmdesát centimetrů, a snažíte se protáhnout kolem svého ještě vyššího kluka v turistické třídě.

A co se týče toho byznysmena, tak s ním si hlavu rozhodně nelámu. Jak se řítím na zadní toalety, skoro ho smetu, a cestou se pokouším ignorovat všechny hlavy, co se za mnou otáčejí, aby se na mě mračily a očumovaly mě. Jakmile jsem uvnitř, prásknu za sebou dveřmi a zrovna se chystám opláchnout si obličej studenou vodou, když zaslechnu povědomé tiché pípání oznamující cestujícím, že se mají připoutat. Hned vzápětí se letadlo začne otřásat v turbulenci. Pěkně zvysoka přistanu na toaletě a bolestivě si narazím kostrč.

No, to je prostě skvělý.

22:07

Když stevardka znovu zaklepe na dveře, je to rozhodnější a naléhavější než před pěti minutami. „Signorina?“

Neodpovím. Už čtyřikrát to fungovalo.

„Signorina!“ Ťuk-ťuk, ťuk-ťuk.

Zavolám „Obsazeno!“, ale ona klepe dál.

„Jste tam už téměř půl hodiny. Na palubě jsou i jiní lidé, kteří potřebují použít toaletu.“ Její hlas nabere významný tón, jako by říkala, že mě čekají potíže, jestli okamžitě nevyjdu ven. A i když se mi dělá špatně z pomyšlení, že bych se měla vrátit zpátky na svoje místo a nějak to se Stephenem vydržet dalších šest nebo sedm hodin (plus týden v Itálii!), víc mě děsí, že bych mohla skončit v letištní zadržovací cele, takže vstanu a otevřu dveře. Stevardka je tak o pět let starší než já a přesně ten dokonalý typ, jaký vídáte v televizních reklamách leteckých společností – až na to, že z téhle čiší čiré opovržení. Dokud se pořádně nepodívá na to, co jsem právě viděla v zrcadle; holku s rozcuchanými vlasy a očima rudýma jako její uniforma. Párkrát zamrká a na vteřinu vypadá skoro soucitně, ale hned to přejde. „Doprovodím vás zpátky k vašemu místu,“ prohlásí. Je velmi formální a zdvořilá, ale přesto cítím, jak se ještě scvrknu, protože je mnohem víc zahanbující, když vás sjedou s cizím přízvukem.

Následuju ji skrze hlouček lidí, čekajících před toaletou. Jak procházíme uličkou, všichni se za mnou otáčejí a já začínám mít pocit, že kdyby v tomhle letadle vládla demokracie, odhlasovali by, že mě za zlomení srdce roztomilého zlatého retrívra v lidské podobě doživotně vyloučí z letecké dopravy. Jenže zrovna teď na to nedokážu myslet, protože za dalších osm kroků si budu muset znovu sednout vedle Stephena. Se vzteklými pohledy ostatních pasažérů si dokážu poradit – smutné štěně je ale jiná písnička.

Až na to, že Stephen tam není. Dokonce ani muž schovávající se za Wall Street Journal, ale toho jsem nejspíš viděla ve frontě před toaletou.

Stevardka odpoví na můj tázavý pohled. „Váš… přítel… si přesedl na jiné místo.“

Jenom přikývnu, jako že to je nejspíš dobrý nápad, ale srdce mi spadne až do kalhot. Nakonec se stejně setkáme, a jestli teď bude mít šest nebo sedm hodin, aby mohl přemýšlet o tom, jak moc mě nenávidí, následující týden bude k nepřežití.

Zatímco si zapínám pás, stevardka odejde. Vystřídá ji jiná dáma v uniformě – stejně vysoká a nemožně krásná, ale možná tak o patnáct let starší a s mnohem příjemnějším výrazem. Nese mi tác s jídlem.

„Zmeškala jste oběd,“ vysvětlí. Stejně jako ta druhá má silný italský přízvuk.

Kývnutím jí poděkuju, i když si nemyslím, že bych dokázala něco sníst.

Druhá stevardka se rychle rozhlédne doleva i doprava, jako by kontrolovala, jestli je čistý vzduch, a pak si sedne na místo toho bručouna a podá mi pytlík na zvracení.

„Myslím, že už ho nebudu potřebovat,“ řeknu a ze všech sil se snažím, aby to znělo vesele a vůbec ne pateticky. „Ale děkuju.“

Usměje se – smutně, ale ne soucitně – a jemně položí sáček na můj sklápěcí stolek. Všimnu si, že není plochý, jak obvykle bývají. Něco je uvnitř. Nakouknu do něj. Banánový muffin a jedna mini lahvička s whisky.

Tázavě se na ni podívám. „Zachovala jste se statečně,“ vysvětlí mi a pohladí mě po předloktí levou rukou. Na prsteníčku má snubní prstýnek. Vidí, že jsem si ho všimla, a usměje se na mě tak smutně, až se mi sevře srdce. „Kéž bych ve vašem věku prokázala dost odvahy, abych si zvolila podle svého.“

Nemám ponětí, co na to říct, a tak zase jen přikývnu.

Stiskne mi ruku, pak vstane a vydá se do uličky. Vytáhnu prťavou lahvičku whisky. Zrovna teď se na ni necítím, ale jestli mám soudit podle první hodiny letu, nakonec ji budu potřebovat, a tak se sehnu, abych si ji strčila do kabelky. Pak sundám fólii z misky s jídlem. Hovězí rigatoni. Ve skutečnosti nemám hlad, ale je mi jasné, že to může trvat ještě dlouho, než se zase dostanu k jídlu, takže dojdu k závěru, že bych do sebe měla nasoukat, kolik jen zmůžu, i když je to jenom přesolené menu z letadla. Tak strašně jsem se těšila na všechno to jídlo, které v Itálii poprvé ochutnám – profesorka Barnesová mi dokonce sepsala seznam všech tratorií a restaurací, o kterých si myslela, že je v Římě „rozhodně musím“ navštívit. A třebaže jsem věděla, že budu muset přijít s opravdu dobrou výmluvou, abych se dostala z Cortony a od Stephena na dost dlouho, abych tuhle malou gurmánskou okružní jízdu zvládla, byla jsem odhodlaná něco vymyslet, jakmile mi profesorka sdělila, že jíst v Itálii je jako zas a znovu se poprvé zamilovávat do jídla.

Nejsem si jistá, jestli se tenhle oběd z letadla těm standardům alespoň přiblíží.

Dám si pár soust a z pusy mám najednou wrestlingovou arénu, kde se pere sůl a sladká chuť rajčatové omáčky. Jestli v tom někdy byla nějaká bazalka, zdá se, že už ji umlátily, zatímco roztavené stříkance mozzarelly a parmazánu jako by se před tyranií soli krčily strachem.

Zhruba před rokem jsem řekla Stephenovi něco podobného, když sem byla naštvaná, že jsem zkazila lasagne. Dala jsem do masové vrstvy moc prosciutta a popsala jsem to jako tyranii, která zastrašila muškátový oříšek, bešamel a dokonce i hovězí. Jen pokrčil rameny a řekl: „Vždyť to nikoho neotráví, ne? Tak proč z toho děláš vědu?“

Trochu jsme se kvůli tomu pohádali. Kvůli jídlu jsme se hádali mockrát. Stephen nikdy nechápal, proč to beru tak vážně, protože „jídlo je určené jenom k tomu, aby zahnalo hlad“. Takhle viděl všechno; pro Stephena je všechno strašně jednoduché. A když na to došlo, začala jsem být defenzivní, protože nebral vážně moje ambice; a taky úzkostlivá, protože jsem nebyla dost statečná, abych mu řekla pravý důvod, proč mi tolik záleží na jídle a na vaření.

Protože to může být něco, co mě dostane z Bensonhurstu a možná i z New Yorku. Chci se naučit všechno, co jen bude možné, a už dlouho cítím, že bych měla zamířit někam jinam, abych to dokázala. Jenže celou tu dobu, co se mě moje srdce snažilo odvést pryč, mě můj kluk poutal k naší staré čtvrti. A tak jsme se hádali, protože došel k závěru, že se chci dostat pryč i od něj.

Když jsem se loni v létě dozvěděla o pracovní stáži ve Scuola di arti culinarie v Římě, poskočilo mi srdce. Celý semestr? Ve slavné italské kuchařské škole? V Římě, gurmánském ráji? Ale čím víc jsem o tom přemýšlela, tím těžší se to zdálo. Když jsem se o tom zmínila Stephenovi, řekl jen „Ty bys vážně strávila šest měsíců v Itálii?“ a udělal na mě ty obrovské psí oči, jako bych mu brala jeho oblíbenou hračku. Odkládala jsem přihlášku a odkládala, až jsem nakonec prošvihla termín. A říkala jsem si, že mi to nevadí, protože bych se tam stejně nejspíš nedostala. Brali jenom zázračné studenty, talenty… a já jsem jen někdo, kdo prostě rád vaří.

Ale nedokázala jsem na to přestat myslet. Jaké by bylo žít šest měsíců v Římě? Co všechno bych se od těch zkušených kuchařských mistrů mohla naučit, dokonce i za tak krátký čas? Jaké by bylo žít na vlastní noze? A pak jsem si to uvědomila; měl pravdu.

Litovala jsem promeškané příležitosti, ale nebylo to jen o tom. Popravdě jsem chtěla výmluvu, abych se dostala od všeho pryč… a to včetně něj.

Potřebovala jsem, aby svět byl větší než jen on, já a autodílna. Nebyla to jeho chyba. Stephen není špatný. A teď letím do Evropy, abych s ním strávila celý týden, a právě jsem mu zlomila srdce – těsně předtím, než se má ujmout role konferenciéra na super nákladné toskánské svatbě svého rodinného přítele. Ten týden, na který se těšil už od chvíle, kdy se během minulých Vánoc Anthony a Charlotte zasnoubili, a který je teď úplně zničený. Jestli tam pojedu, bude to jen horší. Stephen bude chodit jako tělo bez duše a prožívat nejhorší chvíle svého života. To si nezaslouží.

Vytáhnu z pytlíku muffin, kousek si utrhnu a strčím si ho do pusy. Je suchý a má chemickou banánovou příchuť – je tam moc umělých přísad –, ale jazyk mi zaplaví sladká chuť a dodá mi pocit, že se zase dokážu postavit celému světu.

Nemůžu si Stephena vzít, ale můžu mu prokázat poslední laskavost. Třebaže jsem vždycky snila, že se podívám do Itálie, nehodlám mu ten výlet zničit.

Jakmile přistaneme v Římě, koupím si letenku zpátky do New Yorku a nechám Stephena, aby začal nový život beze mě.

Kapitola 2

Matteo

Středa, 18. prosince, 20:22

Levá štulpna, nahoru… pravá štulpna, nahoru… levá štulpna, dolů… pravá štulpna, dolů… levá štulpna.

„Už jsi někdy slyšel o OCD?“

Lorenzův hlas mi nabourá soustředění. Jako by vykopl dveře, kterými teď vtrhne dovnitř všechen ten kravál z šatny, co jsem se snažil vytěsnit. Ještě máme asi sedm minut, než vyběhneme na hřiště k zápasu s Avellinem, a atmosféra v šatně praská nevybouřenou energií. Zdi se otřásají řevem, jak se hráči navzájem povzbuzují, a periferně vidím záblesky žluté – naší týmové barvy. Nespouštím oči ze žluté podkolenky, kterou jsem si pošesté a naposledy natahoval na levou nohu. Teď když mě Lorenzo vyrušil, budu muset začít znovu.

„Nemám OCD,“ odporuju a nechám ji spadnout na zem. „To je pověrčivost.“

„Děláš to před každým zápasem,“ připomene mi. „Kdyby to fakt nosilo štěstí, neměli bychom pokaždé vyhrát?“

Nepodívám se na něj. Pokouším se vyčistit si mysl, abych mohl znovu provést předzápasový rituál, ale taky se prostě snažím vyhnout interakci s Lorenzem. Je otravný, dokonce i na pohled. Tam, kde já mám ve zvyku si jako poslední věc před odchodem na hřiště oblékat podkolenky a boty, Lorenzova předzápasová rutina znamená pobíhat až do poslední vteřiny v tunelu bez trička. Teprve pak se oblékne. Prohlašuje, že je to proto, že ten dres představuje zářivou zbroj, a když si ho obléká až těsně před zápasem, dává mu to pocit, že se „připravuje na bitvu“ – ale každý ví, že jenom nechce, aby někdo zapomněl na jeho pekáč buchet. To poslední, po čem dneska toužím, je, aby Lorenzo byl Lorenzo. Tenhle zápas je prostě až moc důležitý. Ne pro Frosinone – v sérii B jsme na solidním čtvrtém místě –, ale pro mě. Musím hrát dneska dobře, protože na tribuně sedí Alessandro Rossi.

Asistent trenéra Interu Milán přijel zhodnotit moji formu. Pak se rozhodne, jestli bych měl být povolán z hostování ve Frosinone zpátky do svého mateřského klubu v sérii A. Ruce se mi trochu třesou; znovu zvedám levou štulpnu a snažím se nevyšilovat z pomyšlení, že bych v příští sezoně mohl hrát za Inter. Jo, musel bych se přestěhovat do Milána, ale Interu fandím už od šesti let, kdy jsem se poprvé dostal k fotbalu. Milán je přesně to místo, kde chci být.

Lorenzo dojde zpátky ke své lavičce naproti mně a posadí se, aby si obul kopačky, a já zatím znovu zvedám svoje podkolenky. Dělám tenhle rituál už od mladších dorostenců, kdy jsem se kvůli mámině novému prášku na praní nedokázal dostat do pohody, jak strašně mě kousaly. Poté co jsem si je pošesté navlékl, mi konečně došlo, že to prostě budu muset vydržet, i když mě celý zápas budou svrbět chodidla i lýtka.

Toho dne jsem hrál líp než kdykoli předtím. A náhodou tam tehdy seděl jako divák hledač talentů z Interu, na kterého jsem udělal takový dojem, že mě zapsal do jejich juniorského programu. Najednou jsem nebyl obyčejný kluk z předměstí Říma s hlavou plnou snů o profesionálním fotbalu v modro-černých barvách Interu Milán – teď jsem se tím hráčem opravdu mohl stát. Byl to nejlepší den mého života, což mě donutilo k zamyšlení, jestli mi ty potíže se štulpnami nějak nepřinesly štěstí. Možná je šestka moje šťastné číslo. Nakonec na dresu nosím patnáctku – a jedna plus pět rovná se šest. Člověk si jednou oblékne šestkrát podkolenky a stane se něco úžasného.

Takže si poslední čtyři roky před každým zápasem šestkrát oblékám podkolenky. Dobře, pokaždé jsme nevyhráli, v tom má Lorenzo pravdu. Ale už od léta, kdy mě Inter propůjčil klubu v mém rodném městě, abych se tu něco naučil a získal sebevědomí v sérii B, jsem v parádní formě. A vážně jsem se toho dost naučil; hrál jsem ve všech třiadvaceti zápasech, které Frosinone v téhle sezoně odehrálo, a v lize jsme na čtvrtém místě, což nám zajištuje účast v play-off. Mám na svém kontě devět asistencí, na což jsem pořádně pyšný. Nebudu lhát, bylo by fajn, kdybych dal jeden nebo dva góly i sám, ale trenér Rafaello ze mě udělal záložního obránce, takže je trochu těžké skórovat, když trávíte většinu času na vlastní půlce hřiště.

Nemůžu si pomoct, abych se teď na Lorenza nepodíval. V devatenácti zápasech dal čtrnáct gólů, nejvíc z celé série B, což je ale samozřejmé, když hraje v útoku a nosí dres s číslem devět… pokud se tedy obtěžuje si ho obléct. Ne, že bych mu to měl za zlé. Kdyby moje horní půlka těla vypadala, jako by ji vytesal sám Michelangelo, nejspíš bych dělal to samé. Nevím, jestli ho má Inter na radaru – Lorenzo je ve Frosinone od chvíle, kdy se jim před třemi lety jako junior upsal –, ale jestli bude dneska hrát stejně dobře jako poslední dobou, mohl by si ho Alessandro všimnout, a to by pro mě znamenalo problém. Když jste poslední hráč, který se dotkne míče, než vletí do branky, je snadné vyniknout – ale pokud jste první článek celého týmového úsilí, které vyústí v gól? Občas vás prostě přehlédnou.

Do šatny strčí hlavu Gianni, náš asistent trenéra. „Tři minuty!“

Sakra, zbytek týmu už míří do tunelu a já jsem si pořád ještě nenatáhl ty zatracené podkolenky. Zavrtím hlavou a znovu se pustím do práce, sundávám je a navlékám potřetí, počtvrté a popáté…

… pravá štulpna, dolů… levá štulpna, nahoru… pravá štulpna, nahoru…

Začne mi zvonit mobil. Tlumeně, ale stejně mě to překvapí, protože jsem měl za to, že jsem ho vypnul, než jsem ho zahodil do tašky. To je další z mých rituálů – vypnout telefon, jakmile jsem v šatně, a odříznout se od okolního světa, abych se mohl soustředit jen na fotbal. Z nějakého důvodu jsem na to dneska zapomněl, a jak se přehrabuju v báglu, snažím se ignorovat rostoucí paniku. Pokouším se přesvědčit sám sebe, že mi to nepřinese smůlu.

Jak otáčím telefon v ruce, abych odmítl příchozí hovor, všimnu si na displeji Sofiina jména. Předpokládám, že po našem rozchodu už nemá v hlavě celý fotbalový kalendář, a tak neví, že mi volá těsně předtím, než se chystám vyběhnout na hřiště. Nechám to zvonit. Nemám čas jí vykládat, že právě teď nemůžu mluvit. Ztiším zvuk a strčím mobil zpátky do tašky.

„Minuta!“

Ale sakra – nestihnu první výkop. Rychle si obouvám kopačky a jsem vděčný, že si je nemusím třeba šněrovat třikrát zleva doprava. Pak se vyřítím do tunelu a zařadím se na konec zástupu, hned za Lorenza, který má pořád ještě dres v ruce. Snad aby si ho mohli hráči Avellina pořádně prohlédnout, jako by je snad mohlo nízké procento jeho tělesného tuku zastrašit nebo co.

„Tak už jsi dokončil ten svůj rituál?“ zeptá se posměšně.

Ignoruju ho a všichni vyběhneme na trávník. Ještě ani nejsme na hřišti a davy domácích fanoušků už burácí a vítají nás. Do tváří mě začne štípat ledový prosincový vzduch a hlavou mi bleskne myšlenka, jestli jsem si ty podkolenky natáhl už šestkrát, když mi Sofia volala, nebo to bylo teprve pětkrát?

20:40

Frosinone 2:0 Avellino

(51. minuta zápasu)

„Lorenzo! … Lorenzo!“

Tohle se stává vždycky, když pohodlně vedeme. Lorenzo se začne předvádět, buď se snaží o komplikované parádičky, nebo dává přímé kopy ze třiceti metrů, takže přeletí břevno. Radši přijde o míč, než aby ho přihrál někomu jinému. A teď útočí skrz středový kruh přímo na obránce Avellina, třebaže přebíhám po jeho levici a mám kolem sebe lány otevřeného prostoru, jen kdyby mi prostě přihrál.

Jak se dalo čekat, obránci Avellina ho zablokují, a jakmile ho připraví o míč, jsem to já, kdo musí naplno vystartovat za jejich osmnáctkou, přinutit ho vyběhnout do zámezí, a získat tak pro nás vhazování přímo u střídačky. Rafaello doslova nadskakuje jak ratlík a ječí na mě, že jsem mimo pozici. Mračí se tak, že vypadá jako ten zmačkaný pytlovitý oblek, který nosí na každý zápas.

„Nenechávej obranu nechráněnou, ty idiote!“

Přesně to na mě řval o poločase v šatně, protože jsem zabíhal moc hluboko do pole a nechával svou stranu odkrytou. Cítil jsem se provinile, protože jsem se prostě jen předváděl před Alessandrem. Kdybychom totiž hráli se silnějším týmem, pořádně bychom za to zaplatili.

Jenže pak, přesně na začátku druhého poločasu, Lorenzo málem skóroval hlavičkou – na kterou jsem mu přihrál já –, a když jsme se znovu rozestavovali, podíval jsem se na tribunu a uviděl Alessandra, jak tomu skorogólu tleská… jak tleská Lorenzovi. A tak jsem navzdory svému slibu začal znovu vybíhat, abych se chopil příležitosti, pokud se nějaká naskytne, abych Alessandrovi ukázal, že můžu být zrovna tak útočník jako obránce, jestli je to právě to, co zrovna hledá.

Ale Lorenzo mi prostě nepřihraje a nepřihraje!

Uplyne dalších pět minut a Lorenzo se pořád snaží jít sám, kdykoli dostane míč. Dav mu za každý pokus aplauduje, třeba že z toho nikdy nic není – myslím, že mu tleskají za tu snahu. Přemýšlím, jak můžou oceňovat jeho rychlost a sílu a přitom nevidět, že nemá vůbec žádné fotbalové myšlení.

Když zaujímáme pozice při rohu, jsem už pěkně naštvaný. Při rohových kopech mám tu nejnudnější práci. Ale vedeme o dvě branky a naši protivníci se očividně nezmůžou na nějaký pořádný útok, který by nám měl dělat starosti, a tak dojdu k závěru, že když se trochu zapojím do hry na okraji pokutového území Avellina, nic tím nezkazím. Budou tak muset bránit jednoho muže navíc, což jim úplně rozhodí formaci.

Jak čekám na výkop od Luigiho, našeho levého křídla, cítím v zádech Rafaellův pohled. Ale víc mě zajímá, co si asi pomyslí Alessandro. Něco jako: Hmm… je proaktivní, jde dopředu. Přebírá kontrolu nad hrou.

Luigi pošle míč na vzdálený konec pole. Lorenzo vyskočí zároveň s jejich středním obráncem, míč jim škrtne o vršek hlav, vyletí víceméně přímo do vzduchu, kde se zastaví a vteřinu visí…

Visí přímo nade mnou. Chytré by bylo počkat, až začne padat dolů a hlavičkou ho vrátit do pokutového území. Taky bych mohl vystřelit sám, z voleje.

Ale neudělám ani jedno. Místo toho se otočím na patě zády k brance, pak vyskočím vysoko naznak, nohama švihnu nad hlavu a nůžkami se pokusím poslat míč do brány Avellina…

Jak vyletím do vzduchu, dav domácích zahučí óóó. A zasténá, když minu a přistanu zády na trávě. Jak se hrabu na nohy, zdá se mi, že slyším smích. Spoustu smíchu. Čtrnáct tisíc řehtajících se lidí, což je asi tak o pět tisíc víc, než tu bývá obvykle, ale kolem Vánoc návštěvnost vždycky stoupá. Vracím se poklusem na svoji pozici a vidím spoustu lidí s mobily v rukou. V tu chvíli mi dojde, že než skončí dnešní večer, bude ze mě meme. Do zítřejšího rána to obletí svět internetu. Hra pokračuje a já se to snažím vytěsnit z hlavy, ale když míč vyletí mimo hřiště, čtvrtý rozhodčí u postranní čáry zvedne elektronickou světelnou tabuli, aby dal pokyn ke střídání. Vedle něj stojí Salvatore, jeden z našich starších záložníků, který hraje za Frosinone už asi deset let, a jehož místo jsem zaujal, když si mě Rafaello půjčil z Interu Milán.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Polibek v Římě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.