ANDÍLEK

Lucinda Berry

ANDÍLEK

Přeložila Jana Vlčková

Lucinda Berry: Andílek

Text copyright © 2019 by Heather Berry

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon

Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Jana Vlčková, 2020

ISBN 978-80-249-4286-5

Mým čtenářům,

kteří jsou se mnou od začátku.

PŘÍPAD#5243

Výslech:

Piper Goldsteinová

„Tohle je váš první případ vraždy?“ zeptal se věcně úsečným tónem. Pod modrou košilí se mu nadouval hrudník s vypracovanými svaly.

Bez ohledu na to, kolikrát mě policie vyslýchala, pořád to nebylo snadné. Nervozita mnou lomcovala tak nějak automaticky. Pokaždé jsem se cítila, jako bych lhala, i když jsem říkala pravdu.

Odkašlala jsem si. „Zabývala jsem se jinými případy.“

Přála jsem si žít ve světě, kde bych se důvěrně nesetkávala s násilím, ale vzhledem ke své profesi jsem ho viděla víc než dost. Jenom by mě nikdy nenapadlo, že se Bauerovi zapletou do něčeho tak odporného.

„Jak jste se dozvěděla, že v případu došlo k průlomu?“

Pohlédla jsem na dvoucestné zrcadlo za námi. Ačkoliv jsme byli v místnosti jenom my dva, věděla jsem, že nás sledují.

„Řekla mi to Claire.“

Povytáhl obočí. „Claire?“

„Moje kolegyně,“ odpověděla jsem spěšně.

Nemohla jsem uvěřit, že od chvíle, kdy Claire vkročila do mé kanceláře, neuplynula ani hodina. Ráno vždycky přicházíme do práce jako první a mě napadlo, že se přišla zeptat, jak dopadlo moje včerejší rande. Moje schůzky prožívala snad s větším nadšením než já. Byla dvacet let vdaná a líbilo se jí mým prostřednictvím zažívat něco nového. Její manželství musí být strašně nudné, když ji tolik zajímá můj milostný život. Nestojí totiž za zmínku.

Policista mě provrtával pohledem. Chtěl ze mě vytáhnout co nejvíc, ale já mu nechtěla moc prozradit. Opřel se loktem o stůl a naklonil se ke mně. „Co vám řekla, když vám to sdělovala?“

Musel tu být nový, protože jsem ho tady nikdy dřív neviděla. V mrňavém hnízdě, jako je Clarksville, vám i policisté připadají povědomí. Když za mnou přišel do čekárny, představil se mi, ale mně se šokem točila hlava, proto jsem ho skoro nevnímala.

Pokrčila jsem rameny. Pod stolem jsem si žmoulala ruce. „Nic moc. Ale jakmile vešla ke mně do kanceláře, věděla jsem, že je něco špatně.“

Zrovna jsem zapnula počítač a připravovala si potřebné spisy, když Claire strčila hlavu do mých dveří. Ani jsem nestačila dopít první hrnek kávy. „Holka zlatá, proč nechodíš na rande místo mě?“ zažertovala jsem, ale sotva jsem uviděla, jak se tváří, smích mě okamžitě přešel.

Veškerá hravost zmizela a vystřídal ji super vážný výraz. Ovládáme ho všichni. Nasadíme si jej vždycky, když se potýkáme s případem tak hrozným, že nás udrží vzhůru celou noc, a pokud se nám přece jenom podaří usnout, pronikne do našich snů. Případy, které nejvíc děsí ty sociální pracovnice, které samy mají děti.

„Takže jste to zkrátka věděla?“ Jeho tón naznačoval, že si není jistý, jestli mi má věřit.

Vadilo mi, že nejsme na jedné lodi. Nemůžete stát na druhé straně zákona a necítit se jako kriminálník. Nesnášela jsem to.

„Věděla jsem, že se stalo něco vážného, ale neměla jsem ponětí, o co jde, ani koho se to týká.“ Potřetí jsem se podívala na svůj mobil a silou vůle ho vyzývala, aby zazvonil. Ne že bych byla zatčená. Mohla jsem kdykoliv odejít, ale neexistoval způsob, jak zmizet a nevypadat, že něco skrývám.

„Co vás napadlo, když jste se dozvěděla, že se jedná o Bauerovy?“

Spolkla jsem emoce, které se mi draly do krku. „Doufala jsem, že konečně získají nějaké odpovědi. Jsou pro mě jako rodina.“

Pohlédl do otevřeného spisu, který ležel před ním. „Tady se píše, že původně byl ten případ přidělen vám.“

Přikývla jsem a vzápětí si uvědomila, že mě nahrávají. „Ano.“

„Povězte mi o něm něco.“

Jak bych popsala uplynulé dva roky? Byl to nejkomplikovanější případ mé kariéry, který dopadl, jak nejhůř mohl. Pochybovala jsem o sobě a zkoumala ho zleva i zprava, lámala jsem si hlavu, jestli jsem udělala správná rozhodnutí pro všechny zúčastněné. Co když jsem se zmýlila? Co když jsem za tohle všechno částečně odpovědná? Zhluboka jsem se nadechla a pokoušela se srovnat si myšlenky.

„Pro Janie jste si nemohl přát lepší domov. Péči o děti se věnuji víc než dvacet let a vím, že existuje řada špatných pěstounů, kteří tuhle činnost vykonávají jenom pro peníze – řídí svoji rodinu jako byznys –, ale Bauerovi k takovým lidem nepatří. Jde jim pouze o to, aby pomohli.“ Do očí mi vhrkly slzy a nemohla jsem je zadržet, přestože jsem se snažila. Rychle jsem je setřela. Bylo mi trapně, že před ním vypadám tak měkká. „Promiňte. Jenom… Všechno se to odehrálo tak rychle.“

„Chápu,“ přisvědčil, ale já věděla, že nechápe vůbec nic. Za všechny ty roky jsem neviděla jediného policajta plakat. Chvíli počkal, než se odvážil pokračovat: „Bude pro vás jednodušší, když to vezmeme od začátku?“

Bylo mi jedno, kde začneme. Lehké to pro mě nebude nikdy.

JEDNA

Hannah Bauerová

„Ne, nenechám to plavat. Budu ho ignorovat, dokud se neomluví,“ hřímala Aubrey spravedlivým a nekompromisním hněvem všech právně volných lidí, aniž vzhlédla od telefonu. Skoro jsem zapomněla, že je tady, protože z mobilu nespustila oči od chvíle, co jsme vstoupily do nemocničního bufetu a její prsty šílenou rychlostí rejdily po displeji.

Já i Stephanie jsme obrátily oči v sloup v tutéž chvíli. Stephanie popustila uzdu své frustraci a posledních deset minut si stěžovala na svého nemožného manžela, jehož špinavé fusekle se povalují po celém domě, zapomíná vynášet smetí a po holení nikdy nespláchne z umyvadla svoje černé kudrnaté vousy. Vyčetla mu to, což vedlo k odvěké manželské hádce. On ji označil za protivnou ženskou, které se ničím nezavděčí, ona ho obvinila, že jí v domácnosti nepomáhá. Tenhle typ dohadování zná každý, kdo vězí v manželském chomoutu déle než deset let. Diskuse skončila pořádným výbuchem nastřádaného vzteku.

„Je to takový manipulátor! Pokaždé, když se naštve, schválně odvádí pozornost od sebe a všechny svoje prohřešky hází na mě, takže než si stačím uvědomit, kam tím míří, najednou se přistihnu, že se mu omlouvám. Vždycky to skončí takhle. Leze mi to na nervy,“ stěžovala si dál Stephanie a cpala se ohřátými těstovinami.

„Právě proto jsem ti včera říkala, že potřebujeme holčičí víkend jako sůl. Dlouho jsme nikde nebyly,“ připomněla jsem. Naposledy jsme se na víkend ubytovaly v hotelu Four Seasons a nedělaly nic jiného, než popíjely víno u bazénu a užívaly si lázeňské péče. Zbožňuji tamější pleťovou masku z papáji a dlouho jsem si žádnou nedopřála.

„Přesně tak,“ přikývla Stephanie. „Stačí říct kdy.“

Carl, další z našich kolegů, strčil hlavu do dveří. „Potřebujeme vás, dámy.“

Na nic jsme nečekaly, vyskočily jsme od stolu, uklidily po sobě, umyly si ruce antibakteriální pěnou a vyhrnuly se ze dveří. Sesterna přetékala aktivitou, všichni byli ve střehu. Stephanie přepnula do modu vrchní sestry a spěchala pro doktorku Hallovou. Ty dvě řídily oddělení urgentního příjmu jako dobře promazaný stroj.

Naklonila jsem se ke Carlovi. „Co se stalo?“

Pokrčil rameny. „Přesně nevím. Nějaké ztracené dítě nebo tak něco. A je to asi špatné. Veze ho rychlá s policejním doprovodem.“

Sevřel se mi žaludek. Starat se o nemocné děti je jedna věc, ale ošetřovat děti zraněné je úplně něco jiného. Přítomnost policistů vždycky zvěstuje vážný stav. Na tuhle část své práce jsem si nikdy nezvykla. Podívala jsem se na tabuli, abych zjistila, jak jsou na tom pokoje, které mám přidělené, a vydechla jsem úlevou, když jsem zjistila, že všechna mnou obsluhovaná lůžka jsou obsazená. U postele číslo ٨ blikalo světýlko, tak jsem se šla podívat, co Eloise zase chce.

Patřila k našim stálým pacientům. Eloise byla vdova a často se zde objevovala z pouhé opuštěnosti. Skoro nikdy jí nic nebylo. Patřila k nejzdravějším osmdesátnicím, jaké jsem viděla, avšak každých pár týdnů za námi přišla s tím, že umírá. Tentokrát si stěžovala na pulzující bolest v noze a bála se krevní sraženiny.

Usmívala se na mě z postele a pod očima se jí dělaly vrásky. Naznačila, abych přišla blíž. Sklonila jsem se a letmo ji objala, jak ode mě očekávala. Do nosu se mi vetřela povědomá vůně vanilky a dětského zásypu. Pevně se ke mně přitiskla, než mě od sebe odstrčila na délku paže, aniž by pustila moje předloktí. „Zdravím, drahá. Nechci obtěžovat, ale už máte moje výsledky?“

Zavrtěla jsem hlavou a obešla lůžko, abych zkontrolovala infuzi. „Pořád na ně čekáme. Z ultrazvuku ještě nic neposlali. Omlouvám se. Asi to ještě chvíli potrvá, protože dnes večer nevíme, kam dřív skočit.“

Jako na potvrzení mých slov přerušil náš rozhovor zvuk policejních vysílaček. Eloise vykukovala škvírou v závěsech zatažených kolem postele. Snažila se zahlédnout některého z policistů. „Co se děje?“

Usmála jsem se. „Dobře víte, že vám to nesmím říct.“

Předklonila se, aby lépe viděla. „Tamhle jsou! Proč jich je tolik? Hrozí mi nějaké nebezpečí?“

„Rozhodně ne. Nikdy bych nepřipustila, aby se vám něco stalo.“ Poplácala jsem ji po ruce. Podle kvality kůže jsem usoudila, že už je zase dehydratovaná. „A vy, paní Thingová,“ škádlivě jsem jí zahrozila prstem, „byste měla přes den víc pít. Kolikrát jsem vám to už říkala?“

Svěsila hlavu, ale mně neušlo, jak jí cukaly koutky. Zkontrolovala jsem její vitální funkce a zapsala je do karty. „Budu na vás pamatovat, a jakmile se dozvíme vaše výsledky, dám vám vědět. Platí?“

„Platí.“ Založila si paže na hrudi a pohodlně se uvelebila. Zavřela oči a některé rýhy z jejího obličeje zmizely. Kdysi se mi svěřila, že když je sama doma, špatně spí. Každou noc se budí ze strachu, že se někdo vloupá do jejího domu. Nebylo divu, že do nemocnice přicházela zásadně v noci. Dokonce ani neotevřela oči, když mě nabádala: „A běžte se podívat, proč jsou tady všichni ti policajti.“

„Půjdu,“ slíbila jsem a šla se mrknout na ostatní svoje pacienty. Ani kdybych to věděla, nemohla bych jí nic prozradit.

Noc byla rušná a sednout jsem si mohla až po čtvrté ranní. Nalila jsem si hrnek kávy a přihlásila se do počítačového systému. Chystala jsem se zapsat si pár poznámek, dokud mám chvíli klid. Stephanie popadla židli a uvelebila se vedle mě. „Slyšela jsi, co se stalo?“

Na policisty jsem úplně zapomněla. Zavrtěla jsem hlavou. „Neměla jsem čas ani se pořádně nadechnout. Na lůžku číslo šest to skončilo lumbální punkcí.“ Našla jsem kartu svého prvního pacienta a hledala výsledky krevních testů, které potřebuju do záznamů. „O co jsem přišla?“

„Policie přivezla zanedbané batole, holčičku. Pěkně potlučenou. Našli ji, jak se potuluje po parkovišti. Měla na sobě jenom plenkové kalhotky a na krku něco jako obojek. Dovedeš si představit tu hrůzu?“ Mluvila rychle, dychtivá dostat ze sebe celý příběh dřív, než ji zase odvolají k naléhavému případu. „Nedovolila policistům, aby se k ní přiblížili. Byli tři a měli co dělat, aby ji dostali do auta. Je špinavá, ruce a paže má samou krev, ale nemůžeme ji umýt, dokud neshromáždí všechny důkazy, které by na ní mohly být. Nemají ponětí, co je zač ani odkud se tam vzala.“

Hluboko v sobě jsem ucítila ukrutnou nespravedlnost. Proč osud dovolí mít děti lidem, kteří jim ubližují? Proč je nemůže nadělit těm, kteří po nich touží?

Můj manžel Christopher a já jsme se o dítě pokoušeli několik let, ale následovalo jedno zklamání za druhým. Poté, co mi lékař diagnostikoval nehostinnou dělohu, jsme se obrátili na jiného odborníka a ten s tím prvním souhlasil. Nebyla jsem schopná porodit vlastní dítě. Spolkla jsem hořkost. Některé dny to bylo lepší, ale dnešek k nim nepatřil.

„Copak nemají žádnou stopu vedoucí k jejím rodičům?“

„Ne. Ani ň. Domnívají se, že se na parkoviště dostala z kempu pro přívěsy, který leží přes ulici, anebo ji tam někdo vysadil.“ Znechuceně se zamračila. „Je hubená, jako by skoro nejedla.“

„Chudinka malá. Doufejme, že najdou její rodiče a ukáže se, že došlo k nějaké podivné nehodě, anebo je to celé nedorozumění.“

Stephanie povytáhla obočí. „Nedorozumění? Jaký druh nedorozumění vede k tomu, že ztratíš na parkovišti batole oblečené jenom v plenkáčích? A které je samá krev?“

„Někdo musí být optimista.“

Kéž bych byla tak optimistická, jak jsem předstírala! Jak jsem kdysi bývala. To už dávno nebyla pravda.

Stephanie vyprskla smíchy a stiskla mi paži. „Právě tohle na tobě miluju,“ prohlásila a odspěchala.

—

Doma na mě čekal Christopher s hrnkem heřmánkového čaje. V jedné ruce držel svůj šálek na kávu a v druhé můj oblíbený hrníček s nápisem MOPSLIČÍ ŽIVOT. Nevěděla jsem, jak je míněn, protože psa jsem nikdy neměla. Poslední dva roky jsem sloužila noční a můj muž denní, pokud zrovna neměl urgentní případ, takže jsme se moc nevídali, ale takhle nám to vyhovovalo. Byli jsme si pak vzácní a to je někdy ve vztahu třeba, přestože se lidé vzájemně milují tak moc jako my dva.

Vzala jsem si hrníček, skopla boty a následovala manžela do obývacího pokoje. Plácla jsem sebou na pohovku vedle něho a zapadla do péřových polštářů. Právě kvůli tomuhle kusu nábytku jsme se nejvíc hádali, když jsme dům zařizovali. Když do něj vstoupíte, obývací pokoj je jedna z prvních místností, které uvidíte. Christopher se domníval, že bychom si měli pořídit tradiční sedací soupravu, aby působila úhledně a mile. Jenže náš domek je dost malý, abychom si zařídili druhý obývací prostor, a já věděla, že tu strávíme spoustu času, proto jsem chtěla něco hodně pohodlného. Nakonec jsem vyhrála a on už se kolikrát nechal slyšet, že je za to rád, protože si neumí představit, že by se vrátil domů udřený z práce a svalil se na gauč tvrdý jako prkno.

Usadil se na druhém konci a dal si na klín moje nohy. Stáhl mi ponožky a začal mi masírovat chodidla. Když jsem se sestře poprvé svěřila s tím, že mi po návratu z práce masíruje nohy, prohlásila, že je snaživý novomanžel a brzy ho to přejde. Nepřešlo. Ani po těch letech. Tečka. Pokud je doma, tak tenhle rituál nevynechá ani po dvanácti hodinách na operačním sále.

„Nuže?“ Tázavě povytáhl obočí.

Nemůžete se věnovat medicíně a nebýt jí svým způsobem postižení. Během let jsme se stali jeden druhému terapeutem. Dobře víme, jaké to je být odpovědný za životy jiných lidí. Tohle nikdo mimo náš svět nemůže pochopit.

„Zase přišla Eloise.“

„Co je to tentokrát?“

„Krevní sraženina.“

„A?“

„Negativní.“

Usmál se. Tmavé vlasy měl sčesané dozadu, aby zamaskoval místo na temeni, kde mu začínaly řídnout. Styděl se za to, že plešatí, ale mně to nevadilo. Mně se jeho mírně opelichaný vzhled líbil, a jestli chcete něco vědět, čím byl Christopher starší, tím mu to víc slušelo. Muži mají v tomto ohledu štěstí. Lichotily mu dokonce i vrásky.

„Co jsi měl na programu ty?“ oplatila jsem mu projevený zájem.

„Dvě operace, tři konzultace.“

Christopher pracoval v Northfield Memorial jako já. Jako ortoped. Northfield byla největší regionální nemocnice v Ohiu a seznámili jsme se v její kantýně, když coby medik studoval pátý ročník. Přes den pracoval a v noci se učil. Tolik se soustředil na svou práci, že si mě téměř nevšiml, ale jeho úsilí se vyplatilo. Vyneslo mu rezidenční místo a možnost udělat si specializaci.

„Něco zajímavého?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Jo, abych nezpomněl… Přečti si e-mail od Bianelly. Chce, abychom se příští víkend zúčastnili semináře o mezinárodní adopci. Rodiče si na něm povídají o skrytých nástrahách takového rozhodnutí.“

Bianella byla naše adopční poradkyně. Seznámili jsme se s ní po tom, co si nás pozval odborník na reprodukční medicínu a naposled nám ocitoval smutné statistiky. Já i Christopher jsme děti vždycky chtěli, takže adopce pro nás byla logickou volbou. Okamžitě jsme začali zkoumat co a jak. Nechtěli jsme dál ztrácet čas. Tehdy mi bylo skoro čtyřicet a ani jeden z nás nechtěl být starý rodič. Domnívala jsem se, že adoptovat dítě bude snadné. Ostatně to jsem si myslela i o otěhotnění. Měli jsme za sebou jeden nevydařený pokus o adopci a bolelo to stejně příšerně jako potrat.

„Pořád se nemůžu rozhodnout, jestli se vydat touhle cestou,“ přiznala jsem.

„To já taky. No, přečti si to a pak mi řekneš, co si o tom myslíš.“ Christopher nechal sklouznout moje nohy ze svého klína. „Musím jít.“

Zamířil do kuchyně a uklidil hrnek do myčky. Já jsem se vydala do ložnice. Vtom jsem si na něco vzpomněla.

„Christophere!“ zavolala jsem.

„Ano?“

„Zapomněla jsem ti říct, co se dnes večer stalo.“ Odmlčela jsem se, abych se ujistila, že mi věnuje pozornost. „Policie přivezla opuštěné batole.“

DVĚ

Christopher Bauer

Právě jsem se vrátil do své pracovny. Měl jsem za sebou náročnou šestihodinovou rekonstrukční operaci, která se ukázala být mnohem komplikovanější, než jsme čekali. Zrovna jsem si vařil kávu, když za mnou přišel Dan, primář chirurgie, a tvářil se naštvaně.

„Můžu s tebou mluvit?“ zeptal se a zavřel za sebou dveře.

„Nechceš se posadit?“ Ukázal jsem na židli před svým stolem. Za zavřenými dveřmi se scházíme málokdy, takže to muselo být vážné.

Zavrtěl hlavou a prohrábl si tmavé vlasy. Utrápeně krčil čelo. „Co to s těmi lidmi sakra je? Vážně… Jak můžou být takové zrůdy?“ Zatímco mluvil, rozčileně přecházel po místnosti.

Pracovali jsme spolu roky a nikdy jsem ho neviděl takhle vynervovaného. „Určitě si nechceš sednout?“

„Ne ne, jsem v pohodě. Jenom bych si hrozně rád dal drink.“ Hořce se zasmál. „Včera večer přivezli na pohotovost batole. Holčičku. Děsivý případ. Nikdy jsem nic podobného neviděl. Nikdy.“ Bojoval s emocemi a nejspíš myslel na své tři dcerky, jejichž fotografie má na stole. „Neumím si představit, že někdo něco takového udělá dítěti. Prostě mi to hlava nebere.“

„Jenom pro úplnost… O čem se bavíme?“ vyzvídal jsem. Posedla mě zvědavost.

„Možná by sis měl sednout ty,“ odpověděl napůl v žertu. „Přivezli ji policajti a sociálka. Našli ji na parkovišti u Park Station. Víš, kde to je?“

Přikývl jsem. Park Station a parkoviště pro přívěsy, táhnoucí se kolem ulice za ní, zná každý. Čile tam kvete obchod s drogami. Za jiným účelem se do téhle části města nejezdí.

„Celé tělo měla pokryté starými jizvami a modřinami. Museli ji dlouho týrat.“ Zhluboka se nadechl, aby se sebral. „Je děsivě podvyživená, dehydratovaná a vypadá jako ti vyhladovělí sirotci, co je ukazují v televizi. Víš, o kterých mluvím?“ Nečekal, až přikývnu, a pokračoval: „Na nohách má podivnou vyrážku, jako by trpěla nějakou septickou infekcí. Rentgen odhalil mnohočetné zlomeniny po celém těle. Některé jsou staré, jiné relativně nové. Pravděpodobně nikdy nebyla u lékaře. Bůhví, co ještě objevíme, až ji začneme důkladněji prohlížet.“ Odkašlal si a přepnul do modu projektového manažera. „Svoláme velké konzilium, proto potřebujeme naše nejlepší lidi. Z toho důvodu jsem tady. Chci, aby ses ujal jejího případu. Sejdeme se hned zítra ráno, takže si zruš naplánovaný program.“

„Oukej, spolehni se. Pověřím Alex, aby to zařídila.“ Vytáhl jsem mobil, rychle naťukal e-mail své sekretářce a zase ho spustil do kapsy.

„Pojď se mnou.“ Dan zamířil ke dveřím a já ho následoval ven. „Tohle bude hotový mediální cirkus, až to prosákne ven. Zatím nic neuniklo. Snažíme se uchránit její soukromí, jak nejdéle to bude možné. Ale vážně… Je pouze otázkou času, než se o ní někdo doslechne. Jistě chápeš. I důvěrné informace mají svoje hranice.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil jsem, ačkoliv jsem se nikdy nepotýkal s případem, který by budil všeobecnou pozornost. Na malém městě se nedělo nic výjimečného. Většinou jsme ošetřovali děti zraněné při autonehodách nebo sportovní úrazy. Vzrušovalo mě pomyšlení, že budu součástí něčeho neobvyklého, ale nemohl jsem to přiznat.

Na konci chodby jsme nastoupili do výtahu. Byl plný lidí, tak jsme cestou do druhého patra nemluvili. Dan přidržel otevřené dveře a pokynul mi, abych vystoupil.

„Co dělá tady?“ podivil jsem se. V druhém patře byly jednotky intenzivní péče, kde se pacienti zotavovali z mrtvice a infarktu.

„Tady ji nebude nikdo hledat.“

„Myslíš novináři?“

„Media nám starost nedělají – snadno je udržíme venku. Hlídáme ji z toho důvodu, kdyby ji hledal ten, co jí to udělal. Netušíme, kdo je viník a jestli je ta malá stále v ohrožení. Zatím se ani neví, co je zač. Říká, že se jmenuje Janie, ale kdo ví? Mohla si to jméno vymyslet. Třeba ji někdo unesl. Časem se o ní určitě dozvíme víc.“

Dan kývl na pozdrav spěchajícím sestrám. U dveří uprostřed chodby stáli dva uniformovaní policisté. Dan k nim dokráčel a ukázal jim služební průkaz. Já udělal totéž. Podíval se na mě, než stiskl kliku a otevřel.

„Připrav se,“ nabádal mě.

Sotva jsem překročil práh, převalila se přese mě vlna smutku. Na pohled na malé dítě ležící na posteli mě nemohlo nic připravit. Dan mluvil o batoleti, ale holčička vypadala sotva rok stará. Končetiny měla jako párátka. Hůlkovité nohy by ji snad ani nemohly udržet, kdyby se na ně postavila. Břicho měla zvětšené, krk tenký a hlavu neúměrně velkou k drobnému tělíčku. Byla téměř holohlavá až na pár chomáčků krátkých světlých vlasů. Upírala na nás ty nejblankytnější oči, jaké jsem kdy viděl.

„Ahoj.“ Plaše se usmála a ukázala zkažené zuby.

„Ahoj, Janie.“ Dan přistoupil k lůžku a sklonil se nad ní.

Zvedla paže. „Obejmout?“

Sklonil se ještě níž a opatrně ovinul paže kolem křehkého tělíčka, aby jí neublížil. Tiskla se k jeho plášti a Dan se tvářil rozpačitě.

„Hezky voníš,“ zapípala slabým hláskem. Bylo ji sotva slyšet.

Odmítala se pustit, a tak se na mě Dan podíval a pokynul mi, abych přišel blíž. Obešel jsem jednu z ošetřovatelek, aby na mě Janie viděla.

„Ahoj, Janie. Já jsem Christopher a budu tě léčit.“ Opatrně jsem volil slova. „Pomůžu se o tebe starat.“

Pustila Dana a popadla mě za ruku. Měla dlouhé nehty se zaschlou špínou. Ohnuté prsty se nedokázaly přirozeně obtočit kolem mých.

„Ahoj,“ odpověděla váhavě. „Uzdravíš mě?“

Přikývl jsem. „Ano, zlatíčko. Slibuji.“

TŘI

Hannah Bauerová

Byla jsem v kuchyni a balila si svačinu do práce. Vtom se otevřely vchodové dveře, což signalizovalo Christopherův příchod. „Ahoj, zlato, jsem tady! Ještě jsem se nestačila vypravit. Zakoukala jsem se na nějaký pitomý dokument.“

Postavil se za mě a sevřel mě v náruči. Políbil mě do vlasů a zhluboka si povzdechl. Utřela jsem si ruce do ručníku visícího vedle umyvadla a otočila se k němu. Tvářil se smutně.

„Ztratil jsi pacienta?“ zeptala jsem se. Stává se to málokdy, ale někdy se přidají komplikace a nedá se tomu zabránit.

Zavrtěl hlavou. „Viděl jsem tu zanedbanou holčičku.“

„Vážně?“ Naznačila jsem, aby se posadil ke stolu.

„Chudinka ubohá. Je zbitá a vyhladovělá.“ Hlas se mu zadrhl v krku. „Lidé se ke svým zvířatům chovají lépe, než zacházeli s ní.“

„To je to tak špatné?“

Přikývl.

Nalila jsem mu pořádnou dávku jeho oblíbené skotské a posadila se proti němu. Usrkl a nepřítomně hladil okraj sklenky. Díval se z okna nad dřezem. Natáhla jsem se přes stůl a vzala ho za ruku. Palcem jsem ho hladila po hřbetu dlaně. Chápu, že je vůči dětem obzvlášť citlivý. Když jsme se brali, ani jeden z nás takový nebyl, ale roky problémů s neplodností způsobily, že jsme naměkko skoro ze všeho, co se týká dětí, zejména těch maličkých.

„Jmenuje se Janie a je obdivuhodná. Má obrovské bleděmodré oči, kterými tě dočista uhrane.“ Znovu se napil. „Před odchodem jsem si prostudoval její kartu. Hladověla tak dlouho, že její tělo začalo stravovat samo sebe. Má spoustu starých zlomenin, které špatně srostly. Jedinou část těla nemá zdravou.“ Oči mu vzplály zlostí. „Kdo dokáže něco takového udělat?“

Odpověď na jeho otázku jsme znali oba – zrůda. Bylo zbytečné to říkat nahlas.

„Musíme jí odoperovat loket. Byla to komplikovaná zlomenina, která sama srostla téměř v devadesátistupňovém úhlu, protože nebyla nikdy odborně zreponovaná. Má spoustu nesprávně srostlých kostí po zlomeninách a dalších zraněních. Zítra ráno si s Danem sedneme a dáme dohromady nějaký akční plán.“

„Koukám, že tě to vzalo,“ konstatovala jsem. Seděli jsme v družném tichu a vychutnávali si krátký společný čas, než budu muset odejít do služby. „Mimochodem, pročetla jsem si všechny informace, které nám Bianella poslala ohledně toho semináře. Dokonce jsem si prohlédla videa. Myslím, že bychom do toho měli jít,“ prohlásila jsem po několika minutách.

„Opravdu?“

Přikývla jsem. „Bez ohledu na směr, kterým se vydáme, to bude výzva a budeme potřebovat rady lidí, kteří prošli tou cestou před námi. Jenom si vzpomeň, jak nám pomohly schůzky ODHODLÁNÍ.“

Po třetím neúspěšném kole umělého oplodnění nám lékař navrhl navštívit podpůrnou skupinu lidí, kteří procházejí něčím podobným. Nikdo nechápe dramatické vzlety a zdrcující pády neplodnosti jako ti, kteří si tím procházejí. Christopher se tomu nejprve bránil, protože se mu nelíbila představa, jak obnažujeme svoje duše v místnosti plné cizích lidí, ale časem si zvykl. Z několika párů se dokonce stali naši blízcí přátelé a pravidelně jsme se scházeli na večeři a skleničku.

„Mám nás přihlásit, nebo to uděláš ty?“ zeptal se mě.

„Můžu to zařídit o přestávce. Ty si odpočiň a připrav se na zítřek.“

„Janie už není na pohotovosti,“ oznámil mi, než jsem se stačila zeptat, jako by mi četl myšlenky.

Vydechla jsem úlevou.

„Přestěhovali ji do druhého patra. Schovali ji mezi geriatrické pacienty, aby ji udrželi v bezpečí.“

Povytáhla jsem obočí. „Skutečně si myslí, že ji bude někdo hledat?“

Zavrtěl hlavou. „Podle mě jsou jenom nadmíru opatrní. Neumím si představit, že někdo vysadí své dítě uprostřed noci na parkovišti a později se o ně přihlásí. Ale člověk nikdy neví.“

PŘÍPAD #5243

Výslech:

Piper Goldsteinová

„Kdy jste se s Janie setkala poprvé?“ K policistovi se připojil bývalý detektiv, který se dal na dráhu soukromého vyšetřovatele. Představil se jako Ron a pevně mi stiskl ruku. Zkoušel si hrát na kolegu toho prvního, ale prozradily ho civilní šaty. Neměla jsem ponětí, proč se k případu staví tak kriticky.

„Třetí den její hospitalizace v nemocnici.“

„Tak dlouho trvá sociální pracovnici, než se setká se svou klientkou? Myslel jsem, že sociální pracovníci mají za povinnost promluvit s obětí čtyřiadvacet hodin po incidentu.“

Vadilo mi, že mi pokládají otázky, na něž znají odpověď. „Mají, ale dřív jsem k ní nemohla, protože nebyla stabilizovaná.“ Z ostrého světla zářivek mě začínala bolet hlava. Promnula jsem si spánky v naději, že nástup migrény oddálím.

„To byla tak nemocná?“ zeptal se policejní důstojník Luke. Jeho jméno jsem se dozvěděla od Rona. Oba měli vlasy ostříhané hodně nakrátko.

Zavrtěla jsem hlavou. „Nemocná ne – vyhladovělá. Víte, že vyhládlého člověka nemůžete jednoduše nakrmit? Zabili byste ho tím.“ Nepočkala jsem na odpověď. „Neměla jsem ponětí, co se může stát. Několik hodin po přijetí prodělala zástavu srdce jenom proto, že jí dali moc jídla. Trvalo dva dny, než ji stabilizovali, takže jsem neměla šanci setkat se s ní dřív.“

„Co vás napadlo, když jste ji poprvé uviděla?“

„Byla jsem z ní úplně paf.“

„Jak to?“ Luke naklonil hlavu na stranu a tázavě mě pozoroval.

Nevěděla jsem, jak mu Janie správně popsat. Těžko jsem hledala slova. Museli byste ji vidět, abyste správně pochopili, jak vypadala. Naštěstí měli k dispozici fotografie z místa činu, takže jsem se nemusela bát odpovědnosti za neúplný popis.

„Očekávala jsem, že najdu vyděšenou a traumatizovanou holčičku, ale Janie byla upovídaná a usměvavá. Když jsem vstoupila do místnosti, čile komunikovala se sestrami, které o ni pečovaly.“ Její pokoj se nedal lépe vykreslit než jako exploze barev. Byla tam spousta balonků a plyšáků, které obstarali zaměstnanci nemocnice. Každý, kdo za ní přišel, přinesl nějaký dárek. Nebyla jsem výjimkou. Přišla jsem s medvídkem, který držel v tlapkách srdíčko. Janie seděla na lůžku postaveném uprostřed místnosti a sestry se ji pokoušely rozesmát. „Nebyla strachy bez sebe, jak jsem očekávala. Mluvilo se o ní jako o nějakém vlčím dítěti, ale nebyla to pravda.“

Měla jsem co dělat, abych skryla šok z její vyzáblé postavičky. Lebka se rýsovala pod kůží tak bledou, že skrze ni prosvítaly fialové žíly. Klíční kosti z Janie přímo trčely a světle modré oči jako by jí vylézaly ze zapadlých důlků.

Ron na mě kývl, abych pokračovala, ale bylo těžké mluvit jen tak, když mi nepokládali žádné otázky. Věděla jsem, o co jim jde. Když budu spontánně mluvit, možná ze mě vypadne něco, co jsem říct nechtěla. Z nervozity se mi sevřel žaludek.

„Zpočátku bylo těžké navázat s ní kontakt, ale tak to chodí vždycky. Sociální pracovnice nemá nikdo rád, dokonce ani ti, jimž se snažíme pomoct. Chtěla jsem si s ní popovídat o samotě, ale když jsem poprosila zdravotní sestry, aby na chvíli odešly, zatvářila se vyděšeně, proto jsem jim dovolila zůstat,“ vysvětlovala jsem. „Tehdy jsme ještě neznali okolnosti jejího případu a já neměla zdání, kdo je zodpovědný za její stav – jestli to byli její rodiče nebo opatrovník, kdo jí ubližoval. Policie vyslechla všechny obyvatele zaparkovaných přívěsů, ale nikam se nedostala. Tedy pokud vím. Vyšetřovatelé mi vždycky neřeknou, co zjistili.“ Zarazila jsem se, protože jsem si uvědomila, co jsem právě prohlásila. „Omlouvám se. Jenom – “

Ron odbyl můj přešlap mávnutím ruky. „Chápu. Nemusíte se omlouvat.“ Významně se podíval na Luka. „Co se týče týmové práce, všichni máme rezervy a mohli bychom postupovat lépe.“ Dlouho mu hleděl do očí, než se znovu obrátil ke mně. „Nebála jste se o její matku? Napadlo někoho, že by mohla být v nebezpečí?“

Zahanbeně jsem svěsila hlavu. „Uvědomuju si, že ke každému případu je třeba přistupovat bez předstudků a nedospívat k předčasným závěrům, dokud neznáme všechna fakta, ale všichni předpokládali, že Janie ubližovali rodiče. Anebo nějaký obzvlášť úchylný psychopat. Nikdy nikoho nenapadlo, že by v potížích mohl být i někdo jiný. Kéž bych si to byla uvědomila! Možná by všechno dopadlo jinak.“

ČTYŘI

Christopher Bauer

„V úterý budu Janie vyšetřovat kvůli chirurgickému zákroku, tak mě napadlo, jestli bys nechtěla jít se mnou, aby se cítila příjemněji.“ Když to šlo, před zákrokem jsem navštívil každého ze svých pacientů. Těšilo mě vědomí, že se známe, protože operace probíhala lépe, když mezi námi existovalo určité pouto. Nebylo to poprvé, kdy jsem Hannah požádal, aby mi pomohla s pacientem. Když jsem nervózní, bývám odtažitý, a Hannah patří k lidem, se kterými je druhým zkrátka dobře, a nemusí se o to nijak zvlášť snažit.

Zavrtěla hlavou. „Dobře víš, že tohle nezvládnu.“

Janiin pobyt v nemocnici se dlouho neutajil. Jakmile se policie začala po městě vyptávat, zvěst o jejím případu se šířila jako požár. Každého zajímal příběh opuštěného děvčátka. Policie stála u jejích dveří sedm dní v týdnu čtyřiadvacet hodin denně a nesměl k ní nikdo, kdo nebyl zapsán na zvláštním seznamu. Sice bylo vysoce nepravděpodobné, že by se k ní někdo pokusil dostat, ale všem šlo o ochranu jejího soukromí a tu nejlepší péči.

„Nechal jsem tě připsat na seznam.“

„Vážně? Stephanie povídala, že k Janie smí pouze striktně omezený počet lidí.“

„Vždycky udělají výjimku, když jim povím, že potřebuji mít po boku tu nejtalentovanější zdravotní sestru na světě.“ Spiklenecky jsem na ni mrkl.

Obrátila oči v sloup. „Snažím se od ní držet co nejdál. Dobře to víš.“

Nebyla jediná. Janie se vyhýbali i někteří kolegové. Na týrané dítě bývá strašný pohled a někteří lidé to zkrátka nezvládnou. Ale Hannah k nim nikdy nepatřila. Alespoň donedávna.

„Pěkně prosím!“ škemral jsem, ačkoliv jsem nepočítal s tím, že změní názor. Jakmile se jednou rozhodne, bývá vymalováno.

„Pořádně mě to sebere, budu emociálně úplně vyřízená a oba víme, že to nikomu nepomůže,“ vrtěla hlavou.

Už jsem nenaléhal a za Janie jsem se v úterý vydal sám. Když jsem vešel do pokoje, tiskla se ke stěně za lůžkem. Každý den přibírala na váze, ale stále se zdála maličká. Pažemi si objala kolena, přitáhla je k hrudi a zírala na sestru, která pilně psala poznámky na počítači stojícím u postele. Zuřivě ťukala do kláves. Co ji mohlo tak naštvat? Napětí v místnosti se dalo krájet. Těkal jsem očima z jedné na druhou a přál si dorazit v lepší dobu.

Přistoupil jsem k lůžku, ale ne moc blízko. Chtěl jsem zachovat určitý odstup. Odkašlal jsem si. „Ahoj, Janie. Jsem doktor Christopher, ale můžeš mi říkat doktore Chrisi, jestli chceš. Pamatuješ si na mě?“

Přikývla, aniž se na mě podívala. Upírala pohled na sestru.

Ošetřovatelka odstrčila počítač stranou. „Janie právě zažívá obtížnou chvilku, protože skončil čas jídla, a to ona nemá ráda.“

Kdybych byl pes, tak se naježím. Jestli něco nesnáším, tak když se mluví ve třetí osobě o pacientech, kteří jsou s vámi v místnosti.

„Pořád mám hlad,“ postěžovala si Janie. Spodní ret se jí třásl.

Sáhl jsem do kapsy pláště pro proteinovou tyčinku a ukázal ji sestře. „Tohle může? Je s kousky čokolády.“

Žena na mě nesouhlasně zírala. „Rozpis stravování nemá pro nic za nic.“

„Proto se ptám. Doufal jsem, že jí můžu dát aspoň kousek.“

Zakoulela očima. „To myslíte vážně? Proteinovou tyčinku?“ Otočila se na patě a naštvaně odpochodovala.

Hannah by se takhle nikdy nechovala. Což si nemyslím jenom proto, že je moje žena. Poznám dobrou zdravotní sestru, když ji vidím při práci, a během let jsem sledoval Hannah v akci už mockrát. Patří k těm nejlepším a pro dobrou věc neváhá zajít hodně daleko. Bez řečí odnese podnosy s nádobím, přestože se o to má postarat pomocný personál, je ochotná zůstat u pacienta a povídat si s ním, i když má po službě, pomáhá příbuzným, kteří si vyslechli špatnou zprávu, a dělá to, čemu se ostatní vyhýbají, například uklízí zvratky.

Zastrčil jsem tyčinku do kapsy. Předpokládal jsem, že na seznamu povolených potravin nebude, ale musel jsem to zkusit. „Promiň, zlato.“ Usmál jsem se na ni v naději, že ocení moji upřímnou snahu. „Přišel jsem za tebou, abychom si popovídali o tom, co se bude zítra dít.“ Upřeně na mě zírala a já netušil, jestli visí na každém mém slově, anebo nechápe, o čem mluvím. „Pamatuješ si, co jste si říkali s doktorem Danem?“

„Ano.“ Její hlas zněl tiše a nejistě.

„Dobře. Já jsem ten lékař, který ti spraví kosti. Zítra tě sestra Ellie probudí hodně brzy. Budeš ještě ospalá, až tě ke mně přivezou. Potom tě jeden z mých kamarádů doktorů zase uspí a budou se ti zdát krásné sny o všem, co máš ráda. A zatímco budeš spát, já ti srovnám kosti.“ Čekal ji komplikovaný zákrok. Několikanásobné kostní štěpy nejsou nikdy snadné, ale chtěl jsem udělat všechno, co bude v mých silách, abych jí pomohl a ona nepotřebovala dodatečné zákroky.

„Bude to bolet?“ zeptala se a opět se jí roztřásl ret.

Zavrtěl jsem hlavou a ukázal na místo vedle ní. „Můžu si sednout?“

Přikývla. Opatrně jsem klesl na kraj matrace.

„Operace bolet nebude, protože budeš po celou dobu spát, ale nebudu ti lhát – až se probudíš, bude tě bolet ruka. Je mi to líto, zlato. Kéž by existoval způsob, jak to udělat bez bolesti.“

Dal bych bůhví co, abych jí nemusel ubližovat. Beztak si vytrpěla dost. Příčila se mi představa lámání kostí dítěte, které je má beztak zlomené, ale jestli chtěla paži používat, neměl jsem na vybranou.

Po tváři jí klouzala osamělá slza. Natáhl jsem se a setřel ji palcem. Nejradši bych si holčičku přitáhl na klín, ale bál jsem se, abych ji nevyděsil. „Nic se neděje, maličká. Zase budeš v pořádku.“

„Slibuješ?“

„Postarám se o to. Dáme ti kouzelnou medicínu, po které se budeš cítit o hodně lépe. Víš, jakou má barvu?“ Podívala se na mě vykulenýma zvědavýma očima. „Červenou. Máš ráda červenou?“

Zavrtěla hlavou.

Předstíral jsem úžas. „Ne? Jak je to možné?“

„Líbí se mi fialová.“

„Hmm…“ Poškrábal jsem se na bradě a předstíral, že přemýšlím. „S kouzelnou medicínou nemůžu nic udělat, ta musí zůstat červená. Ale něco ti povím. Co kdybychom ti udělali fialovou sádru? Líbilo by se ti to?“

„Fialovou?“ zeptala se znovu, jako by to bylo příliš hezké, aby to byla pravda.

„Jo. A každý den za tebou budu chodit, abych se přesvědčil, že už je ti lépe.“

Zapištěla a celá se rozzářila. Připlazila se ke mně, já rozevřel náruč a ona mi vylezla na klín. Přitulila se ke mně. Opatrně jsem ji objal. Nikdy jsem si nepřipadal tak velký. Bál jsem se pohnout, abych jí náhodou neublížil. Byla křehká jako novorozeně.

—

Při jejím zákroku jsem byl nervózní, jako když jsem poprvé operoval samostatně. Chtěl jsem, aby všechno bylo perfektní. Janiin stav jsem konzultoval s odborníky na výživu ze všech koutů světa. Ujistili mě, že je dostatečně stabilní, aby mohla podstoupit operaci, ale moje obavy to neumenšilo. Nechtěl jsem, aby zakoušela další utrpení. Zlost do mě vjela pokaždé, když jsem si vzpomněl na člověka, který ji dostal do tohohle stavu. Policie nebyla jeho dopadení o nic blíž než před týdnem a já odmítal přijmout možnost, že pachatele nikdy neodhalí. Někdo musí být potrestán.

Když jsem vstoupil do předoperačního pokoje, Janie si tiskla k hrudi svého oblíbeného dinosaura. Poznala mě i v chirurgickém mundúru a věnovala mi široký úsměv. Vepředu jí chyběl zub. Měla ho zkažený a před několika dny jí ho vytrhli. „Doktore Chrisi!“ Celá se rozsvítila.

„Ahoj, zlato. Vidím, že sis přinesla Freda.“ Sklonil jsem se a políbil ji na čelo. Za běžných okolností bych pacientovi pusu nedal, avšak standardní pravidla na Janie neplatila.

„Chci si ho nechat,“ prohlásila a přitiskla ho víc k sobě.

„Fred samozřejmě pojede s námi.“ Dramaticky jsem mu zapumpoval jednou z noh. „Myslím, že má zlomenou packu. Musíme s tím něco udělat.“

Zachichotala se. Bylo to poprvé, co se mi ji podařilo rozesmát, a moje srdce tálo.

„Chceš se mě ještě na něco zeptat?“ vyzval jsem ji, přestože jsme průběh operace probírali před necelými dvanácti hodinami.

Zavrtěla hlavou. Tiskla k sobě Freda tak úporně, že jsem neodolal a dal jí ještě jednu pusu. „Zvládneš to na výbornou. Za chviličku se uvidíme.“

Nikdy jsem neoperoval před publikem, avšak vedlejší místnost byla plná rezidentů a internistů. Šlo to lépe, než jsem čekal. Anestezii snášela dobře a loketní kost se mi podařilo zlomit čistě, aniž se roztříštila, čehož jsem se obával. Reponoval jsem ji způsobem, jak měla být ošetřena hned po úrazu. Musel jsem rozrušit srůsty a použít štěpy tam, kde svaly a šlachy postihla kalcifikace a atrofie. Než jsem se vzpamatoval, bylo po všem a malou pacientku odvezli na dospávací pokoj. I dinosauru Fredovi jsem vyrobil fialovou sádru, jako měla Janie, a vzal ho s sebou.

Naklonil jsem se nad postelí a položil jí dlaň na čelo. Víčka se jí chvěla, jak se pokoušela procitnout. „Podívej se, koho jsem ti přinesl.“ Ukázal jsem jí Freda. Byla stále dezorientovaná z anestezie, přesto se dokázala usmát. Popadla dinosaura a přitiskla si ho k tváři. „Vidíš? Taky byl na operaci a já mu udělal stejnou sádru, jako máš ty, abyste spolu ladili.“

Další omámený úsměv. Legrační myší očička. Nadzvedla se a z úst jí vytryskla žlutá tekutina. Popadl jsem zelený lavorek a rychle malou posadil. Přidržoval jsem jí misku, zatímco dávila. V žaludku ale nic neměla, protože před operací byla na lačno. „Nic se neděje, zlato. Je ti špatně z léků.“

Svlékl jsem jí potřísněnou košilku a přikryl ji čistou dekou. Něžně jsem ji pohladil po paži. „Vedeš si skvěle, broučku, naprosto skvěle.“

Zavřela oči a zase usnula. Ale každou chvíli se probouzela, aby se ujistila, že jsem stále s ní. Za běžných okolností zůstávají u dětí zdravotní sestry, ale já jsem chtěl, aby viděla známou tvář, až se úplně probere.

Přitáhl jsem si židli a opřel si nohy o její lůžko. Vypadala tak mírumilovně, ztracená ve světě snů. Nehýbala se, což v jejím případě působilo zvláštně. Janie totiž nikdy nebyla v klidu. Neustále sebou šila a vrtěla se. Těšilo mě vidět ji odpočívat, přestože k vydatnému spánku jí pomáhaly medikamenty. Nedokázal jsem od ní odejít. Zavřel jsem oči a vzápětí jsem spal jako zabitý.

PĚT

Hannah Bauerová

Kde vězí Christopher a proč mu to trvá tak dlouho? Byl to on, kdo zamluvil stůl v restauraci a zapsal to do všech našich kalendářů a diářů, takže na společnou večeři zapomenout nemohl. Potřetí za deset minut jsem se podívala na hodinky. Chodit pozdě se mu nepodobalo a vždycky mi dal vědět, když ho něco zdrželo. Začala jsem si představovat, že havaroval na dálnici.

Moje sestra Allison se natáhla a nalila mi sklenku vína. Dokonale upravené nehty zářily růžovým lakem. Nechápu, kde při svém vytížení našla čas na manikúru. „Bez obav. Za chvilku tu bude.“

Christopherovo zpoždění pochopitelně neřešila, protože její manžel Greg chodil zásadně pozdě. Kdykoliv jsme s Christopherem potřebovali, aby ti dva byli někde včas, řekli jsme jim, že to začíná o půl hodiny dřív, a přesto jsme na ně kolikrát čekali. Jenže Christopher se dnes někde zasekl tak důkladně, že i Greg dorazil dřív.

Ten se necítil ve své kůži, když zůstal jenom s Allison a se mnou, ačkoliv neudělal ani neřekl nic, čím by dal svoje rozpoložení najevo. Údajně před Allison prohlásil, že si připadá, jako bychom měly rande a on nám dělal křena. Nedivila jsem se mu. Kdykoliv se my dvě sejdeme, málokdo se dostane ke slovu. Takhle to dopadá, když někoho od sebe dělí pouhých jedenáct měsíců. Byly jsme víc jako dvojčata než sestry.

„Nemám se po něm podívat?“ zeptal se Greg a podrbal si bradu. Pořád na ní měl nizoučké strniště – nikdy nebyl hladce oholený a nikdy neměl vousky. Otázku směřoval na Allison, protože její svolení potřeboval víc než moje.

Allison si přehodila vlasy přes rameno a dramaticky zakoulela očima. „On ji neignoruje, protože je naštvaný. Není jako někdo.“

„Jako bych byl jediný, kdo používá tuhle taktiku,“ odsekl její muž.

Nedělá jim potíže poštěkat se na veřejnosti. Už jsem sestře vysvětlovala, jak je mi to nepříjemné, ale nikdy mě neposlouchala. Christopher dorazil k našemu stolu těsně předtím, než zabředli do plnohodnotné hádky. Vydechla jsem úlevou – zaprvé, že ho vidím, a zadruhé, že nebudu muset poslouchat, jak Allison s Gregem na sebe vrčí.

„Omlouvám se za zpoždění.“ Sklonil se, aby mě políbil, a já otočila hlavu, takže jeho pusa skončila na mém krku, a ne na rtech. Moje obavy rychle vystřídalo rozladění.

„To je v pohodě,“ odpověděl Greg a ukázal na plnou skleničku na Christopherově místě. „Postaral jsem se o tebe.“

Christopher se zasmál a uvelebil se na židli. „Díky.“

„Tak kde jsi byl?“ uhodila jsem na něho. Tak snadno mu to neprojde.

„Odoperoval jsem Janie a potom jsem usnul,“ odpověděl.

„Ty jsi usnul po Janiině operaci?“

„Chápu, že to zní neuvěřitelně. Sám nevím, jak se to stalo. V jednu chvíli jsem seděl u ní na posteli a sledoval, jak spí, a vzápětí jsem vytuhnul.“ Sáhl pod stůl a stiskl mi koleno. „Nezlob se.“

Allison se natáhla přes stůl a poplácala mě po ruce. „Nebude se zlobit. Tak často se zase nevidíme, aby se začala vztekat a pokazila nám večer.“

„Dobře, ale jenom proto, že ségra má pravdu. Ale pro úplnost dodávám, že jsem na tebe pořád naštvaná.“ Vyplázla jsem na něho jazyk.

„Jak ti šla operace?“ zajímala se Allison.

Ačkoliv jsme se nevídaly tolik, jak bychom chtěly, Allison a já jsme si neustále psaly, takže jsme byly v obraze a věděly, co se odehrává v životě té druhé. Celý týden jsem ji informovala o podrobnostech Janiina případu. Vyšetřovatelé se zpočátku domnívali, že jde o zanedbané batole, avšak jizvy na jejím těle vypovídaly o něčem mnohem krutějším. Stopy na krku a zápěstích svědčily o tom, že byla přivázaná, což povýšilo její případ na novou úroveň závažnosti. Jako by to nebylo beztak dost špatné.

Allison byla posedlá dopadením člověka, který to holčičce udělal. Prohlížela databáze pohřešovaných dětí, a dokonce si stáhla do mobilu z Googlu aplikaci, která ji okamžitě informovala, když bylo nahlášeno další pohřešované dítě. Její zarputilost mi připomínala období, kdy studovala práva. Někdy jsem měla dojem, že jí vytoužená profese chybí, přestože by to nikdy nepřiznala, a přísahala, že zůstat doma se svými chlapečky je to nejlepší zaměstnání, jaké kdy měla.

„Všechno šlo hladce. Vlastně úplně dokonale,“ rozzářil se Christopher. „Její rentgenové snímky jsem zkoumal tolikrát, až jsem si připadal trochu jako před zkouškou na medicíně.“

„Co fúze?“ zeptala jsem se. Ty mu dělaly největší starosti. Hodiny nad nimi dumal.

„Šlo to lépe, než jsem čekal. Některé nebylo možné přeříznout, protože má příliš malé kosti. Bylo to jako pracovat na modelu. Jsem rád, že je tahle část za mnou. Teď jenom doufáme, že se bude dobře hojit.“ Dal si druhý drink. „Nikdy byste neuhodli, co jsme zjistili.“ Rozhlédl se kolem stolu a navázal krátký oční kontakt s každým z nás. „Janie není batole – je jí šest let.“

„Cože?“ užasla Allison. „Vážně?“

„Jak to víš?“ nechápala jsem.

„Jejím věkem si nikdo nebyl jistý. Dan se domníval, že máme ideální příležitost změřit jí mezery mezi růstovými ploténkami, když bude pod narkózou. Tak jsme to udělali. Každou jsme přeměřili a zjistili, že je jí šest.“

„Páni! Jak to mění vyhlídky na další péči?“ zeptala jsem se.

„Bude to zajímavé. Vývoj – “

Allison mu skočila do řeči. „Oukej, takže tady konverzaci na toto téma ukončím, protože by následovala lékařská přednáška. Dost už o práci! Myslím to vážně. Teď připouštím jenom zábavu.“

Rozesmála jsem se, zvedla skleničku a ťukla jsem do její. Jestli někdo potřebuje volný večer jako sůl, pak je to Allison. Vyrůstaly jsme jako dvojčata, avšak Allison je skutečně porodila. Caleb a Dylan byli moji devítiletí synovci a zaměstnávali ji víc, než by dokázala práce na plný úvazek.

—

„Jsem tak ráda, že Janiina operace dobře dopadla,“ řekla jsem Christopherovi později toho večera, když jsme si rozestlali a zalezli do postele. „Možná se teď dokážeš trochu uvolnit.“

Celý týden žil v napětí. Každou volnou chvilku studoval její případ. Usínal s poznámkami na nočním stolku. Byly to poslední, na co se před usnutím podíval.

„Nevím, jak je to možné, a připadá mi to zvláštní, ale jsem jí zaujatý mnohem víc než dřív.“ Přitáhl si mě a já se přitulila k jeho hrudi. Zbožňovala jsem, když jsme chodili společně spát. Byla to ta nejlepší část víkendu. „Jako by mě svým způsobem štvalo, že pro ni nemůžu udělat víc.“

Když jsem se poprvé setkala s týraným dítětem, cítila jsem se stejně. Na svůj první případ nikdy nezapomenete. U mě se tehdy jednalo o desetiletého chlapce s rozbitým nosem, kterého přivedla jeho matka. Přesvědčovala nás, že upadl, ale něco v jeho chování vzbudilo naše podezření. Drželi jsme ho ve špitálu tak dlouho, dokud s ním nepromluvila sociální pracovnice. Nakonec se jí svěřil, že mu dal nevlastní otec pěstí do obličeje potom, co mu nedopatřením vylil pivo. Týdny jsem vymýšlela záminky, pod kterými bych mu mohla zavolat, až mi moje nadřízená doporučila, abych s tím přestala. Neměla jsem na vybranou – musela jsem to nechat plavat. Christopherovi zřejmě potrvá mnohem déle, než se přes Janie přenese.

„Hned tak ji nepropustíte a dál ji budeš sledovat prostřednictvím pooperační péče,“ připomněla jsem mu a pohladila ho po paži.

„Jenom bych si přál udělat pro ni víc. Jenže veškerá péče se soustředí na problematiku výživy a tam nejsem nic platný.“ Bezmocně zavrtěl hlavou. „Vůbec nic.“

Jedna ze zdravotních sester přinesla starou kuchyňskou minutku, aby Janie věděla, kdy zase může jíst. Idea byla taková, že získá větší přehled o čase a trochu se uklidní.

„Neustále na ni zírá, ale nejsem si jistý, jestli jí to pomáhá. Taky jí píšou čas podávání jídel na tabuli.“ Odmlčel se a mě napadlo, že usnul. Ale pak se ozval: „Zítra ráno zaskočím do obchodu a donesu jí nějaké fixy, aby se jí lidé mohli podepsat na sádru. Může si ji pokreslit, když bude chtít.“

„Výborný nápad!“ Zvedla jsem se a dala mu velkou pusu. Objala jsem ho kolem krku. „Bude z tebe skvělý táta. Ten nejlepší. Prostě to vím. Poslední dobou jsme nevěděli, kam dřív skočit, ale teď, když se situace trochu uklidnila, můžeme zase začít s prohlížením profilů.“

PŘÍPAD #5243

Výslech:

Piper Goldsteinová

„Nepovažovali jsme Janie za spolehlivý zdroj informací, když jsme se domnívali, že jsou jí tři, ale to se změnilo, jakmile jsme se dozvěděli, že je jí šest. Pro nás tím začal nový případ.“ Moje nadřízená mě pověřila, abych se ho ujala. Mluvila s našimi právníky a nařídila mi, abych co nejvíc spolupracovala s policií. Prý není důvod držet se zpátky. Navzdory právnickým radám jsem si dávala pozor na to, co říkám. „Začali jsme jí pokládat skutečné otázky a zkoušeli z ní vytáhnout, co se stalo, než ji přivezli do nemocnice. Tlačili jsme na ni víc než předtím.“

„Jak reagovala?“ zeptal se Ron.

Byli jsme v místnosti sami. Luke odběhl pro kávu. Seděli jsme tam už přes hodinu a všichni jsme potřebovali něco na povzbuzení. Měla jsem ho požádat, aby mi koupil v automatu něco k zakousnutí. Od rána jsem nejedla.

„Při našich předchozích setkáních jsem jí pokládala otázky, na které se dalo odpovědět ano nebo ne, proto jsem si vzala s sebou iPad s programem TAP. Tento program mi pomáhá komunikovat s autistickými dětmi, které nemluví. Přestože jí bylo šest, domnívali jsme se, že je po stránce řeči opožděná. Zbytečně. Dokázala odpovědět na všechny moje otázky. Dokonce se mi otevřela a začala si se mnou povídat. Nemohla jsem uvěřit, jak skvěle se vyjadřuje, ačkoliv s největší pravděpodobností nikdy nechodila do školy.“

„Poskytla vám informace o své matce?“ Opět jsem v něm probudila zájem.

Zavrtěla jsem hlavou. „Je mi líto.“ Nechtěla jsem ho mást. Musím se vyjadřovat přesněji. „O matce stále odmítala mluvit – což se týkalo i jakékoliv další osoby – ale netajila se tím, kde žila.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Andílek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.