Uwe Wilhelm

DIE KREISE DER HÖLLE

Copyright  ©  2018 by Blanvalet Verlag a division of Verlagsgruppe

Random House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation  ©  2020 by Tomáš Kurka

ISBN  978-80-242-6865-1

Svlékl se

a vklouzl do županu.

Sklizeň si vždy užíval,

nahý a zakrvácený jako novorozenec.

Thomas Harris:Mlčení jehňátek

Příšerné jsou mnohé věci.

Ale nic není příšernějšího než člověk.

Sofoklés:Antigona

Celý svůj život trávíš v poslušnosti a zaslepenosti. Netečně vykonáváš své povinnosti, jako tělo plní své úkoly i během zimního spánku. Víš, že musí dojít k neštěstí, ale zavíráš před tím oči a naivně doufáš v dobrotivý osud, odpuštění a slitování. Jednoho dne se však přízeň vyšší moci vyčerpá a opustí tě to, čemu říkáš štěstí. Heleno, tento den právě nastal. Dnes se otvírá opona a začíná děsivé drama nazvané Sedm kruhů pekla. Hrdinou prvního dějství je Eros, bůh lásky, a Thanatos, bůh smrti. Ale vystupuje v něm i muž, který se vloupá do domečku pro panenky a vzbudí v tobě hrůzu, jež ochromí tebe i tvé děti. Přinese ponížení a znesvěcení svatého těla. Chceš vědět, kdo je oním mužem? Nazýváš ho netvorem, bestií nebo snad samotným ďáblem? Ano, tím vším skutečně je, Heleno. Avšak především ztělesňuje prvotní stvoření Boží! Neboť Bůh vytvořil muže podle svého obrazu, podle podoby Boží. A ženu poté stvořil z muže.

Rašíd Gibran: Sedm kruhů pekla

Sobota

1 / Zapomněly, co jim matka kladla na srdce: Až dáte kola do garáže, vraťte se okamžitě domů. Nechci, abyste si za tmy hrály venku. Přesně takhle to řekla. Jenže to by se nesměla objevit černá dodávka. Na boku stálo velkými bílými písmeny Umění jsi ty. Pod nápisem se tajemně usmívala Mona Lisa. Vůz měl doručit obraz, který Sofie objednala a dělala s ním náramné tajnosti. Zamávala, ale auto nezastavilo. Musely se za ním rozběhnout. Mohly si vzít kola, aby dodávku dohnaly rychleji, ale nechtělo se jim pro ně vracet. Třeba by vůz mezitím zmizel. Proto běžely, jak nejrychleji dovedly.

Na půlku června panovalo nezvykle chladné počasí. Zesláblé slun-ce zapadalo za domy a tváře jim skrápělo příjemně jemné mrholení, jako by tryskající ze zahradního rozprašovače. Voda se jim rozstřikovala pod nohama a vzápětí stékala zpátky do kaluží. Sofie a Katharina běžely a pokřikovaly, vybíraly zatáčky a předháněly se. Utíkaly po Olympijské ulici vzhůru směrem ke sta-dionu. Doběhly na křižovatku, mírně vlevo by se dostaly k rozhledně a vpravo na třídu Charlottenburger Chaussee a dál do Ikey. A pak konečně dodávku zase spatřily. Stála osamocená uprostřed náměstí. Žádná další auta kolem nebyla. Motor běžel a reflektory svítily. Déšť rozháněl bílé obláčky stoupající z výfuku. Zadní dvoukřídlé dveře byly otevřené jako ruce rozepjaté k pozdravu.

„Vrátíme se,“ navrhla Katharina.

Ale Sofie se nechtěla vracet. Před pár dny poslala na jistou internetovou stránku svou fotku. Psalo se tam, že porota ze zaslaných snímků vybere ty nejhezčí a počítač je pak zpracuje do podoby opravdového obrazu. Šťastným výhercům přiveze výsledný výtvor dodávka, která na internetu vypadala úplně stejně jako ta před nimi.

Sofie o tom nikomu neřekla, a už vůbec ne Katharině. Bála se totiž, že by sestra ze své fotky taky nechala udělat obrázek. To tedy ne. Byl to jen Sofiin nápad na dárek pro mamku. Stoprocentně je to tahle dodávka, proč jinak by jezdila po okolí jejich domu? Kurýr určitě zabloudil.

„Haló?“ Sofie nahlédla dveřmi dovnitř. V autě se nesvítilo a nikdo se neozýval. Jako by si řidič někam odskočil.

„Haló!“

„Nazdar.“

Děvčata se polekaně otočila. Za nimi stál hubený muž s kulatými brýlemi, zabarvenými mírně do modra. Přátelsky se usmíval.

„Jste tady kvůli obrázkům?“

„Jo,“ přikývla Sofie. „Jmenuju se Sofie Faberová. Poslala jsem vám fotku.“

„Tak se podíváme, jestli tě vybrali, Sofie Faberová. Polez prosím dovnitř.“

„Radši počkáme venku,“ ozvala se Katharina.

„Bojíte se? Mě? Copak vypadám jako někdo, kdo nahání strach?“

Sofie s Katharinou se na sebe podívaly. Nebyly si jisté. Možná by mu neměly věřit. Ale přesto do auta nastoupily. Dveře za nimi prudce zapadly. Jako by se už nikdy neměly otevřít.

2 / Seděli v kuchyni. Jako vždy. Ne v obývacím pokoji, kde bylo více místa. Všech devět se jich tísnilo kolem kuchyňského stolu, před sebou dojedené talíře a skleničky s červeným nebo bílým vínem. Bez dechu poslouchali Helenino vyprávění o tom, jak pronásledovala sériového vraha s podivným jménem Dionýsos, jak ztratila paměť a ztracená přežívala v Labských pískovcích. Málem se stala další obětí a jako zvíře se potulovala po skalách. Většinu z toho již psali v novinách, ale nikdo nevěděl, jak přesně Dionýsos skončil. Helena o tom mluvila jen v náznacích. Koneckonců daleko důležitější bylo, že její bývalý nadřízený, berlínský vrchní státní zástupce Georg Paulus, byl odhalen jako člen sítě obchodníků s dívkami a násilníků. Před dvěma týdny se vypařil. Někdo ho včas varoval. Někdo, kdo se účastnil vyšetřování nebo alespoň měl detailní informace. Nikdo netušil, kde se Paulus zdržuje, ale Helena ho stejně dopadne. Bude to jen otázka času.

Helena skončila s vyprávěním a její přátelé dál mlčky seděli, otřesení a nechápající. Vysoce postavení muži zneužívali malá děvčátka? I když, jak poznamenala Fatima, pojem zneužívání je nevhodný a zvláštní. Vsugerovává totiž dojem, že existuje i něco jako užívánídívek. Robert otevřel další láhev červeného vína, dolil hostům a pak jim musel ukázat jizvy, které mu zůstaly jako památka na Dionýsa. To zavdalo záminku ke vtipům a vzpomínkám na americké filmy, v nichž musí každý správný hrdina utrpět alespoň pár střelných zranění. Nálada se uvolnila a dokonce zazníval smích. Všichni se předháněli v úvahách, že chlapi starého ražení už jsou na ústupu. Možná proto, že, jak se ukazuje, se mnozí z nich dopouštěli sexuálního obtěžování, když ne rovnou znásilňování. Stačí si vzpomenout na jména jako Harvey Weinstein, Kevin Spacey, Roman Polanski a nelze zapomenout ani na Billa Clintona. Mnozí vlivní muži, filmoví producenti, politici i podnikatelé se nechali unášet svou důležitostí a zneužívali moc.

Helena věděla, jak to chodí. Sama to zažila v prvních týdnech po nástupu k policii. Její šéf si liboval v nehorázných vtipech, které s oblibou vyprávěl v její přítomnosti. Instruktor jí zcela otevřeně nabídl nezávaznou „rychlovku“. Dokonce i s Paulusem to nebylo jiné. Přinesl kytici a naznačil, že by jí za jistých okolností mohl zařídit rychlejší kariérní postup. Nevyřčený návrh mezi nimi od té doby visel jako těžké závaží. Helenu nakonec napadlo, že by mohla situaci obrátit a využít Pauluse z vlastní iniciativy. Taková dialektika moci. Nějakou dobu to docela dobře fungovalo, ale pak se vše katastrofálně zkomplikovalo.

Helena položila ruku na Robertovu. Věděla, že ho její vztah s Paulusem hluboce ranil. Robert dlaň odtáhl a oznámil, že na rozdíl od původních plánů se přece jen nebude stěhovat zpátky domů. Všechny to překvapilo, až na Barbaru. Občas chodila hlídat děti, takže si samozřejmě všimla, že jejich manželství je doslova v troskách. Robert házel veškerou vinu na Helenu a nešetřil sarkastickými poznámkami, jimiž zakrýval svůj pocit ponížení. Helena se samozřejmě bránila. Robert se přece odstěhoval sám, a to už před čtyřmi lety. Čekal snad, že se ho bude doprošovat? Barbara zasáhla dříve, než se ti dva stačili pohádat i tady u stolu. Stočila řeč zpátky na Pauluse, který býval i jejím nadřízeným. Nikdy by prý neřekla, že by mohl být úchylný pedofil. Vždycky se choval přátelsky a vstřícně. A kromě toho dobře vypadal. Jediná Fatima instinktivně tušila, že se za jeho vnější slupkou skrývá cosi hrozivého. Diskuze se bezděky stočila k tomu, jak by kdo zareagoval, kdyby se něco takového stalo jeho vlastnímu dítěti.

„Co bys udělal ty?“ zeptala se Barbara Roberta.

„Zabil bych ho, nebo je.“

„A ty, Heleno?“

Helena neodpověděla.

„Heleno!“

„Co?“ vytrhla se z myšlenek.

„Co bys udělala, kdyby se něco takového stalo tvým dětem?“

Helena se krátce zamyslela a pak se podívala na Barbaru, jako by ta otázka probudila její zasuté obavy. „Kde jsou holky?“

Vstala a šla se podívat do chodby. Na věšáku vlevo od dveří vise-la Robertova kožená bunda. Pod ní, v nejvyšší zásuvce předsíňové komody, měl uložené ramenní pouzdro s pistolí SIG Sauer P226. Vzala si ji. Při pozdějším výslechu nedokázala ani sama sobě vysvětlit, proč to vlastně udělala.

3 / Jízdní kola ležela jako obvykle pohozená na dlážděné cestě vedoucí od domovních dveří na ulici. Po Katharině a Sofii ale nebyla nikde ani stopa.

„Katharino? Sofie?“

Zaběhla za roh na druhou stranu domu.

„Katharino! Sofie!“

Každý výkřik byl hlasitější a o jeden dva tóny vyšší. Helena se vrátila zpátky ke dveřím, kam mezitím přišel i Robert a za ním se tlačili hosté.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Katharina a Sofie ještě nejsou doma.“

„Možná zašly naproti k paní Kästnerové.“

„Ta je v nemocnici.“

Helena si v té chvíli byla naprosto jistá, že se dcerám něco stalo a potřebují pomoc. A vzápětí jí hlavou bleskla ještě jedna myšlenka, přesnější a tím pádem daleko horší: Unesli je a ty to moc dobře víš, Heleno! Stalo se to naprosto nejhorší, co se mohlo stát. Znásilní je a uškrtí. Možná už teď leží někde v Grunewaldském lese, zahrabané v mechu pod listím, s rozbitými obličeji, vykloubenými údy, nahé, krvácející.

„Nejsou u kamarádek?“

Helena vyšla na ulici. Jako by Roberta neslyšela, jako by tam vůbec nebyl. „Katharino! Sofie!“ Rozběhla se – matka hledající svá mláďata.

„Pojedu ke škole!“ zakřičel, protože i tam se občas dcery scházely se spolužačkami.

Slyšela ho, ale nečekala a běžela k Olympijské ulici. Vpravo, nebo vlevo? Odbočila doprava směrem ke stadionu. Šla tudy již tisíckrát. Na konci široké třídy vlály prapory. V tu chvíli si všimla, že právě tam nastupují dcery do černé dodávky. Helena se zastavila na mostě vedoucím přes železniční koleje. Jako by se bála, že by sebemenším pohybem mohla spustit tragédii, ke které ovšem nakonec dojde tak jako tak. V duchu se ale mohla kojit nadějí, že se nic nestane, pokud vydrží stát zcela bez hnutí. Sledovala, jak se zabouchly dveře, vůz se rozjel, otočil a zamířil k ní. Blížil se jako nezadržitelná hřmící divoká černá nestvůra. Když dojel až skoro k ní, uslyšela zevnitř kabiny křik a bušení. Řidič blýskl očima směrem k Heleně a pak se opět díval upřeně dopředu, jako by mohla zmizet, když ji nebude sledovat.

V tom okamžiku, vlastně už skoro moc pozdě, se Helena pro-brala. Vtiskla si řidičův obličej do paměti. Předkus, piercing v hor-ním rtu, velký úzký nos, oči posazené blízko u sebe, tmavé polodlouhé vlasy, vlnité a pravděpodobně nemyté. Řidič se ušklíbl a Helena vystřelila. Dvakrát, třikrát. Mířila na kabinu. Dodávka jela dál a ona se za ní rozběhla. Mozek se přepnul na nejvyšší výkon a zaznamenával všechno, nejen co by mohlo být užitečné, ale i zbytečnosti. Zapamatovala si poznávací značku, berlínskou. Užitečné. Mercedes Sprinter. Užitečné. Mona Lisa na boku skříňové nástavby a bílý nápis Umění jsi ty. Užitečné. Běžela po Westendallee, z kuchyně řecké restaurace byl cítit gyros. Zbytečné. Auto zrychlovalo a získalo náskok třiceti čtyřiceti metrů. Helena se řítila kolem Schelovy školy, odkud právě matky vyzvedávaly své děti a odváděly je do SUV zaparkovaných ve dvou řadách. Zbytečné. Křičela Sofiino a Katharinino jméno a taky, aby někdo dodávku zastavil. Užitečné, ale marné. Nikdo jí nepomohl. Musela působit jako jedna z těch pomatených žen, kterým se všichni raději vyhýbají, aby nemuseli řešit jejich problémy. Přeběhla křižovatku s Oldenburskou ulicí a hnala se dál k Steubenovu náměstí. Friedrich Wilhelm von Steuben, 1730 až 1794, pruský důstojník účastnící se americké války za nezávislost. Zbytečné, blesklo jí hlavou, když v tom dodávka náhle zastavila za autem čekajícím na semaforech na křižovatce s Říšskou ulicí. Blížila se k ní. Ještě deset metrů, pět. Ve chvíli, kdy Helena chytila za kliku zadních dveří, naskočila zelená. Vůz se rozjel a táhl ji za sebou. Chvíli se ještě udržela, ale pak klopýtla a upadla. Dámy sedící za okny Vídeňské cukrárny Caffeehausse na ni blahosklonně zadívaly, ale vzápětí se již zase věnovaly svým jahodovým zákuskům se šlehačkou, schwarzwaldským dortíkům a sachrům. Zbytečné. Helena vstala a běžela dál. Na začátku Bolívarovy třídy stával dlouhé roky stánek účinkující v populárním televizním seriálu Tři dámy z kioskus Brigittou Mira v hlavní roli. Zbytečné. Kvůli provozu a zúžení ulice do jediného jízdního pruhu se dodávka drala dopředu poměrně pomalu. Užitečné. Helena spatřila za okénkem zadních dveří Sofii. Tloukla na sklo a křičící ústa měla doširoka otevřená. Helena zrychlila a běžela. Na škole byla nejrychlejší ze všech, a dokonce získala medaili na Saském mistrovství dorostu. Přestala si všímat bolestí ve stehnech, pálení v plicích a chodidla krvácejícího z rány po střepu. Oči upírala neochvějně pouze na dodávku. Šíleným tempem ji pronásledovala další nekonečné dva kilometry daleko, až k náměstí Theodora Heusse. Na dalším semaforu naskočila červená, ale auto nezastavilo, vjelo prudce na kruhový objezd, tam nad ním řidič ztratil kontrolu, najel na středový ostrůvek a uvázl. Helena se vydala ze zbytku sil, doběhla k dodávce a křičela na dcery. Zadní dveře se otevřely.

Objevil se v nich muž s maskou vypadající jako obličej z Picassových obrazů. Zakrývala mu celou hlavu. Na sobě měl černé kalhoty, černou košili, černé boty a rukavice. Svíral Sofii a u hlavy jí držel pistoli. Helena zvedla Robertovu zbraň a zamířila. Ztěžka oddechovala.

„Pusťte mou dceru. Hned!“

Věděla, že musí stisknout spoušť. Kdy, když ne teď? Hrudník se jí divoce zvedal a klesal. Ruka se chvěla, hlaveň pistole létala sem a tam jako větev ve větru.

„Mami!“ křičela Sofie.

Musíš vystřelit. Teď. Nemáš jinou možnost. Ustálila pistoli, namířila, ale stále se chvěla. Rychle vydechla a zase se nadechla. Pohnula ukazováčkem, ale něco ji zastavilo. Co když zasáhnu Sofii? Kohoutek nespustil. Co když zasáhnu Sofii?Úderník nedopadl na náboj. Muž zabouchl dveře. Dodávka vyjela zpátky na silnici, zrychlila, projela na další červenou, odbočila na Mazurskou třídu a zmizela v provozu.

Helena zůstala stát a postupně ztratila auto se svými dcerami z očí. Pak se zhroutila.

4 / O hodinu později se rozběhlo pátrání na plné obrátky. Robert zavolal svému šéfovi deBuerovi a ten předal popis dívek a dodávky všem policistům. Černý skříňový Mercedes Benz s ber-línským číslem. Na boku nápis Umění jsi ty a obraz Mony Lisy. Děvčata na sobě mají džínsy a adidasové tenisky. Katharina modré tričko Dallas Mavericks s číslem 41 na zádech. Sofie červené tričko s portrétem Michaela Jacksona ve verzi od Andyho Warhola. Katharina má tmavě hnědé vlasy, pubertální akné. Sofie je blonďatá. Robert z mobilu poslal i snímky obou svých dcer.

Policejní aparát se rozběhl jako dobře namazaný stroj. Všichni věděli, co mají dělat, protože rutinní úkony opakovali již tisíc-krát. Všechny výpadovky začaly být hlídány. Kamery byly přeprogramovány na zachycování dodávek. Do vzduchu vzlétly vrtulníky dopravní policie a kroužily nad městem. Rozhlasové a televizní stanice přerušily vysílání a informovaly o únosu a vypsané odměně, která byla prozatím stanovena na 10 000 euro. Krátce poté začaly vyhrazené linky přijímat první telefonáty. Náhodní kolemjdoucí a cyklisti spatřili dodávku na Říšské ulici a před Mezinárodním kongresovým centrem. Poté se její stopa ztrácela a objevila se až ve chvíli, kdy hlídač našel v podzemní garáži vyhořelé auto.

Lidské tělo potřebuje pohyb, aby dokázalo odbourat adrenalin, neustále v důsledku stresu vyplavovaný do organismu. Robert rázoval po nemocniční čekárně sem a tam. Od zdi s nápojovými automaty ke zdi se zarámovanými snímky zvířat a tak pořád dokola. Neustále se pokoušel dovolat dcerám. Volaný účastník se nehlásí. Pokud mu chcete zanechat zprávu…

Maxim hledal v kapse drobné. Byl nejen Robertovým kolegou a parťákem, ale i nejlepším přítelem. „Helena viděla, jak Katharina se Sofií nastoupily před olympijským stadionem do dodávky.“

„Proč tam lezly? Co tam hledaly?“ ptal se deBuer.

Robertův šéf seděl na lavici u okna. Nahrbil se pokaždé, když závan větru vrhl proti sklu spršku dešťových kapek. Ovšem dělal to mimoděk, aniž by si to uvědomoval. Neustále telefonoval, ale zatím se po Katharině a Sofii neobjevila ani stopa. S uplývajícím časem se pravděpodobnost jejich nalezení stále snižovala. Spíše se dalo očekávat, že je objeví náhodný pejskař zahrabané pod větvemi nebo v mělkém hrobě. Únosci je také mohli převézt za hranice. Nebo držet dlouhé roky na nějakém neznámém místě jako Joseph Fritzl nebo Wolfgang Priklopil. Či je zabít. To říkaly policejní zkušenosti, o nichž ovšem Robert nechtěl ani slyšet.

„Můžete někdo postrádat drobný? Mám jen pěticenty.“

Maxim prohrabával hromadu mincí, které držel v pravé ruce. DeBuer mu hodil euro.

„Něco je tam muselo zaujmout,“ uvažoval Robert nahlas.

„Co?“ DeBuer hned nepochopil, kam míří.

Maxim praštil do automatu, který nechtěl spolknout vhozenou minci.

„Nastoupily do auta, protože něco vevnitř vzbudilo jejich zvědavost. Třeba kočky nebo psi.“

„Kdo z vás je pan Faber?“

Podívali se ke dveřím. Stála tam doktorka ve sněhobílém plášti a s lékařskou zprávou v ruce. Robert se s deBuerem rozloučil krát-kým kývnutím.

Maxim ho pevně obejmul. „Najdeme je!“ Podobal se kráčející almaře plné svalů, měřil dva metry, ale pohyboval se s taneční lehkostí.

„Uvidíme se později,“ řekl Robert a šel za lékařkou. Maxim se vrátil k automatu na pití a nadával, že nefunguje.

Neděle

5 / Když Robert vstoupil do pokoje, pokoušela se Helena vytrhnout z pravého předloktí kanylu.

„Na něco jsem zapomněla. Měl masku. Vypadala jako z Picassova obrazu. Oči byly tady dole a nos nahoře mezi ušima.“

„To už jsi mi říkala. Heleno, co to děláš? Přestaň, nemůžeš vstávat.“

„Byl to Paulus!“

„Jak to můžeš vědět?“

Georg Paulus. Bývalý vrchní státní zástupce zapletený do vražd šesti žen, člen skupiny pedofilních násilníků. Helena Faberová ho dokázala odhalit, ale Paulus uprchl a zmizel. Interpol na něj vydal mezinárodní zatykač.

Odhodila tenkou přikrývku a zadívala se na obvázané levé chodidlo. Zamračila se, jako by si teprve nyní uvědomila, že se při pronásledování dodávky zranila a nakonec se na náměstí Theodora Heusse zhroutila.

Otevřely se dveře a dovnitř vešla lékařka ve sněhobílém plášti.

„Pohyboval se jako Paulus.“

„Jak se cítíte?“ zeptala se doktorka.

„Unesli mi dcery. Tak hádejte, jak mi asi je!“

Lékařka se zachvěla, o krok ustoupila a podívala se na Roberta, jako by u něj hledala oporu.

„Vyndala jsem jí z levého chodidla střep,“ vysvětlovala formálním tónem Robertovi. „Pronikl poměrně dost hluboko. Manželka musí mít několik dní nohu v klidu. Ale to nebude problém, protože stejně nemůže chodit. Když totiž omdlela, tak si při pádu zlomila palec na stejné noze. Museli jsme ho narovnat. Nejméně dva týdny nesmí na nohu došlápnout.“

Robert přikývl a lékařka šla.

Helena se s Robertovou pomocí oblékla a nechala si donést berle. Pak podepsala prohlášení, že opouští nemocnici na vlastní riziko. Nedělala to poprvé. Nechala se odvézt v invalidním vozíku k východu, alespoň v tomto ohledu respektovala lékařská doporučení, a pak s levou rukou kolem Robertových ramen odhopkala na parkoviště k jeho Citroënu DS23.

Zdálky oba dohromady vypadali jako zraněné zvíře vlekoucí se nocí do svého úkrytu.

6 / Cestou na prezidium nepřetržitě sledovala mobil, jako by si tímto způsobem mohla vynutit telefonát, v němž by jí deBuer nebo kdokoliv jiný sdělil, že našli Katharinu a Sofii. Živé a zdravé. A že to všechno byl jen hloupý vtip.

„Proč jsem nestřílela?“

„Střílela jsi.“

„Jo, ale ne, když se otevřely dveře.“

„Protože bys mohla zasáhnout Sofii.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Řekla jsi mi to.“

Po příchodu do zasedací místnosti se okamžitě zajímala o veškeré detaily vyšetřování. Na státním zastupitelství na ně dohlížel osobně nový vrchní státní zástupce Serner. Ředitelství kriminální policie zřídilo zvláštní vyšetřovací komisi Mona Lisav čele s deBuerem. Na poradu přišlo více než třicet policistů. Pořád ještě pršelo, na zaprášená okna bubnovaly velké kapky, stékaly dolů a zanechávaly po sobě šmouhy. Většina policistů již s Helenou pracovala a ona znala každého z nich jménem. V jejich pohledech se zrcadlil soucit a lítost. DeBuer stál u tabule, na níž byly připíchnuty snímky obou dívek. Vedle nich visely fotografie shořelé dodávky a poznávacích značek a kromě nich i výsek městského plánu Berlína – oblast kolem náměstí Theodora Heusse. Helena odložila berle na podlahu vedle židle. Oficiálně směli s Robertem vyšetřování pouze sledovat, neoficiálně taková omezení nikoho nezajímala.

„Tři sta našich lidí prohledává oblast kolem kongresového centra. Hlídáme nádraží a letiště. Zatím bez úspěchu,“ začal deBuer. „Malá letiště ovšem pod kontrolou nemáme.“

„Copak tam nemusejí vést záznamy o startech a přistáních?“ zeptala se Helena.

„Za pár set euro už člověk klidně zapomene nějaké to letadlo zapsat. Ale našli jsme oba mobily. Na Mazurské třídě, poblíž budovy rozhlasu. Pachatelé je pravděpodobně vyhodili z dodávky.“ Zvedl do výše dva plastikové sáčky s telefony. „Obstaráme si otisky prstů dívek, abychom zjistili, kdo všechno se mobilů dotýkal.“

Robert přikývl.

„Heleno, potřebujeme popis toho chlapa, co držel pistoli u Sofiiny hlavy…“

„Byla to černá Sig Sauer P 226,“ skočila mu do řeči Helena.

„Takovou používáme taky,“ poznamenal deBuer překvapeně a poznamenal si poznatek na tabuli. Pak kývl na policistku ve druhé řadě. „Claudie, to bude tvoje práce. Zkontroluj podle seznamů všechny zbraně a zjisti, jestli nějaká není hlášená jako ukradená.“

„Vysoký je přibližně metr pětasedmdesát, střední postava, sedmdesát kilo. Možná o něco víc. Měl rukavice z černé kůže,“ pokračovala Helena.

DeBuer zapsal i to. „Co víme o dodávce?“

Dirk Berger z technického oddělení sáhl po poznámkovém bloku. Byl vysoký a tak hubený, že se ho každý bál dotknout, aby mu neublížil.

„Vůz zcela vyhořel. Zapálili ho benzinem. Ale našli jsme tohle.“ Ukázal fotky vnitřku auta. Byly na nich vidět ohořelé dřevěné předměty, některé už skoro zuhelnatělé.

„Co to je?“ zeptal se Robert.

„Zbytky rámů na obrazy. Dvacet, možná víc.“

„Jaké obrazy?“

„To se zatím nedá určit.“

„Myslíš, že kvůli nim běžely obě holky k olympijskému stadionu?“ zajímal se Maxim.

Robert se podíval na Helenu. Věděla, jaká otázka se v jeho pohledu skrývá.

Co s tím mají naše dcery společného?

„Bergere, chci vědět, jaké obrazy to byly. Jestli olejomalby nebo tak. Kdo je namaloval. A co na nich bylo.“ Vzápětí se obrátil na Maxima. „Co máš k té dodávce?“

„Patří společnosti Berlin-Special-Cars. Je to specializovaná půjčovna, upravují vozy podle přání zákazníků.“

„Co znamená ten nápis Umění jsi ty?“ zeptala se Helena.

„Je to akce v rámci berlínského uměleckého veletrhu Art Week. Půjčovna nahlásila auto jako kradené včera v deset třicet.“

„Kdo si ho najal?“

„Dělám na tom.“

„Dobře, pracuj dál na té dodávce. Kdo si ji půjčil a proč na ní bylo to s tím uměním a tak dále!“ nařídil deBuer.

„Zeptej se v půjčovně nebo toho nájemce, až ho najdeš, proč se podle nich dodávka ocitla u olympijského stadionu,“ doplnil Robert.

„Našli jste masku?“ zeptala se Helena.

„Spálili ji, objevili jsme v autě její zbytky. Ale zapátral jsem na internetu. Vypadala nějak takhle?“

Berger ukázal vytištěnou reprodukci masky připomínající Picassův portrét Dory Maarové. Helena se zachvěla a krátce, úsečně přikývla.

„Po výrobci teprve pátráme, ale přeci jen nemáme jen špatné zprávy. Zajistili jsme otisk sportovní boty.“

„No, kecky jsou dneska fakt velká vzácnost. To máme kliku.“

Berger se po Robertově sarkastické poznámce nahrbil. Pak ze svého tabletu poslal na elektronickou tabuli snímek otisku boty značky Nike. Pod patou byla patrná typická „fajfka“. Vzorek podrážky připomínal pavoučí síť.

„Claudia volala do Nike.“ Kývl na policistku.

Vstala a ukázala dokola fotku boty. „Zjištěná podrážka patří k obuvi, která se na trh dostane až za dva měsíce. Jen pár vybraných obchodníků dostalo napřed výstavní vzorky. Můžeme předpokládat, že jich nebylo víc než dva tucty.“

DeBuer se podíval na Helenu a Roberta. Všem třem bylo jasné, že jde o skvělou zprávu. Dva tucty bot. S tím už se dalo něco dělat. Helena se zhluboka nadechla a zase vydechla.

„Co kamery?“ zeptal se Robert.

„Kongresové centrum je zavřené a od té doby jsou kamery vypnuté. Zachytili jsme stopy dalšího auta, ale jsou neprůkazné,“ pokračoval Berger.

„Díky, Bergere,“ řekl deBuer. „Ještě něco?“ Když se nikdo nehlásil, obrátil se k Heleně a Robertovi. „Najdeme je, můžete se na to spolehnout.“

„Pohyboval se jako Paulus.“

„Kdo?“

„Ten, co držel Sofii u hlavy pistoli.“

V místnosti zavládlo ticho.

„Myslíš, že se chce pomstít?“ zeptal se deBuer.

„Je schopný všeho.“

Nálada mezi policisty klesla na bod mrazu. I ti, kteří Helenu doposud zrovna nemuseli, si nepřáli nic jiného než dostat obě dívky v pořádku domů. Všichni sebou trhli, když Maximovi zazvonil mobil. Přijal hovor a sledován napjatými zraky chvíli poslouchal. Pak beze slova zavěsil

„Dodávku si najala galerie Diener.“

Robert obejmul Helenu pravou rukou kolem ramen. „Přivedu naše holky zpátky.“

Snažil se znít odhodlaně, ale v půli věty se mu zlomil hlas a pro-zradil, že se Robert obává děsivého neúspěchu.

Pondělí

7 / V šest ráno konečně přestalo pršet. Kola pořád ještě ležela na cestě. Možná se dcery už vrátily. Snad to všechno bylo jen velké nedopatření. Helena s Robertem bloudili domem, v němž ticho znělo jako zoufalý křik. Prázdnota se měnila v osten pronikající do těla. V chodbě byly odloženy školní tašky, na věšáku visely bundy a pod nimi stály srovnané boty. Barbara poklidila kuchyň, nandala do myčky nádobí a odnesla láhve do popelnice. Po společné večeři a posledních nerušených chvílích s přáteli nezůstala ani stopa.

Na okamžik se zastavili. Váhali, jako by sebemenší pohyb mohl katastrofu ještě zhoršit. Nakonec se obejmuli a přitiskli pevně k sobě. Poté Robert došel pro notebooky svých dcer. Spěchal, aby nemusel zůstat v dětských pokojích příliš dlouho. Posadil se na pohovku v Helenině pracovně. Helena zvolila místo za psacím stolem. Pracovna byla dobrým místem, protože nejméně připomínala Katharinu a Sofii. Helena se ujala Sofiina notebooku, Robert Katharinina. Oba byly zajištěné heslem, takže chvíli trvalo, než se dostali do mailů a na historii webových stránek. Nic na první pohled nevzbuzovalo podezření.

„Paulus zmizel před několika týdny. Hledá ho Interpol. Je na útěku, jak by dokázal zorganizovat únos?“ zeptal se Robert.

„Nevím, ale určitě má svoje kontakty všude možně.“

„I u nás?“

„Možná i na státním zastupitelství.“

Paulus své perverzní fantazie přetvářel ve skutečnost a zneužíval k tomu bezbranné děti. Že by se právě on zmocnil Sofie a Kathariny? Ta představa byla nesnesitelná. Stejně jako pomyšlení, že by měl v řadách policie nebo státních zástupců svého informátora.

„Pravděpodobně mi klade za vinu, že přišel o svou pozici a musí se skrývat,“ uvažovala Helena.

„Nemůžeš za to, co ten sviňák způsobil.“

„Jseš si jistý?“

Hledáme vinu sami u sebe, abychom i největšímu neštěstí dali alespoň náznak smyslu. Kdyby se totiž tragédie odehrávaly jen tak, nedaly by se vydržet.

„Tys nic nespáchala.“

Znělo to přesvědčivě a útěšně.

Helena se věnovala Sofiinu notebooku a prohledávala stránky, na které se dcera dívala v posledních dvou týdnech.

Robert zašel do kuchyně pro dvě piva. Jedno postavil před Helenu. Přiťukli si a hned si oba vzpomněli, že stejný rituál praktikovali s dcerami. Bylo jedno, jestli šlo o kolu nebo jinou limonádu. Vždy si láhvemi přiťukli nejprve dole, pak nahoře a dvakrát křížem a pak o hrdlo tak prudce, až tekutina vyšplíchla.

„Proč do toho auta nastoupily?“ zeptala se Helena, aniž by čekala odpověď. „Přece vědí, že nemají chodit s nikým cizím. Říkala jsem jim to stokrát. A ty taky.“

Helena projížděla dál historii navštívených stránek. Jedna z nich se věnovala velkochovům užitkových zvířat. Následovaly vegetariánské recepty, stránky Greenpeace a Amnesty International. Sofie sledovala i psí útulek. Dojalo ji hlavně štěně dalmatina. Stáhla si několik jeho fotek.

„Zajímala se Katharina o umění?“

„Nevím o tom,“ odpověděla Helena.

„A Sofie?“

Zavrtěla hlavou, pravou rukou jezdila po touchpadu sem a tam a sledovala obrazovku. Jako dravý pták číhající na kořist. Občas se podívala na Roberta, stejně soustředěně zkoumajícího Katharinin notebook.

Zíral na něj, jako by potřeboval pevné místo, o něž by se mohl opřít. Kdyby moje děvčata opravdu unesl Paulus, co s nimi asi provede? Ta myšlenka se mu zarývala do mozku jako nůž a rozdělovala ho na dvě části – vztek vlevo, strach vpravo.

„Jestli jim ublíží, zabiju ho,“ šeptal si pro sebe. Probral ho až Helenin výkřik.

„Tady. Sofie sledovala stránky Berlin Art Week.“ Rozrušeně ukazovala na obrazovku. Robert se k ní sklonil. Tváří se dotkl jejích vlasů a ucítil závan nemocniční dezinfekce. Z internetové stránky vedl link na další, která se nazývala Umění jsi ty. Zájemce musel nejprve potvrdit, že mu je víc než osmnáct, a pak mohl na stránku nahrát svou fotografii. Podle určitého algoritmu byly následně vybrány snímky pro další zpracování. Helena se zaraženě podívala na Roberta.

„Výherci zaplatí 100 euro a pak z jejich fotky udělají obraz v Picassově, van Goghově nebo Warholově stylu, jinak by to stálo daleko víc.“

„Sofie jim poslala svou podobenku?“ Robert se naklonil Heleně přes rameno.

Stránka patřila veletrhu a stejnojmenné společnosti Berlin Art Week a vypadala seriózně. Všude ve městě visely její plakáty a na výstavu zvaly i četné novinové články.

„Očividně předstírala, že jí je více než 18 let. Proč to dělala?“ ptala se.

„Jedenáctiletá holka nemůže ještě vědět, jaký triky ty prasácký hajzlové používají.“

„Podívej!“

Helena ukazovala na mail odeslaný na adresu umenijsity.de. V příloze byly tři fotografie. Všechny tři pořídila Sofie mobilem ve svém pokoji. Helena listovala dál odeslanou poštou.

„Jak vůbec na tu stránku přišla?“ zajímal se Robert.

„Pokud vím, tak mi vybírala dárek k narozeninám. Mluvili jsme spolu o umění. Pomáhala jsem jí totiž s referátem. Možná si myslela, že by se mi takový obraz mohl líbit.“

„Za stovku?“

„Zaplatili to za ni.“

Helena klikla na Umění jsi ty ve vyhledávacím políčku mailové schránky. O vteřinu později vyskočila zpráva ze Sofiiny příchozí pošty. Milá Sofie, gratuluju, vyhrála jsi poukaz na sto euro. Stačí, když nahraješ svůj snímek a nezapomeneš zadat kód poukazu.

„Jak to, že zrovna Sofii poslali poukaz?“

Do hlavy se jim začala vkrádat neblahá myšlenka.

„Co Katharina?“

Robert prohledal odeslané maily.

„Nic.“

„Třeba to šlo přes sms?“

„Nic.“

„Dobře,“ uklidnila se Helena.

„Ale proč teda vzali Katy s sebou?“

„Protože se k tomu připletla.“

„Kdyby jim šlo jen o Sofii, mohli nechat Katharinu utéct. To ale neudělali. Proč?“

Helena zavřela oči a pokusila si vybavit okamžik, kdy stála na mostě a sledovala, jak dcery nastupují do dodávky.

„Ti chlapi v tom okamžiku ještě neměli masky. Katharina jednoho z nich nebo možná oba viděla. Proto ji museli vzít taky. Tahle stránka patří galerii Diener. Maxim přece říkal, že právě oni si dodávku pronajali.“ Helena sáhla po mobilu a naťukala číslo uvedené v kontaktech. Robert mezitím převzal Sofiin notebook a dál prohledával maily.

„Nic. Mají tam jen nahranou hlášku, že akce Umění jsi ty skončila!“ hlásila Helena.

V tu samou chvíli Robert prudce sklapl notebook.

„Co je?“ divila se Helena.

Neodpovídal. Vzala mu notebook a otevřela ho. Přes celou obrazovku bylo zobrazené selfie, které si Sofie pořídila před velkým zrcadlem v Helenině ložnici. Byla na něm nahá. Další snímek zachycoval její hrudník a třetí jemné chmýří mezi nohama. Na čtvrté fotografii stála otočená zády a na páté měla pootevřená ústa.

Robert popadl mobil, zavolal Maximovi a oznámil mu, že se Sofie fotila nahá. Max se ptal, co s těmi fotkami budou dělat. Vyšetřovací komisi je předat nemohli. Nechtěli riskovat, že někam uniknou. Helena vstala a odešla do kuchyně. Otevřela lednici a vyndala další pivo. Přitom ji udeřil do nosu mírně nahnilý zápach. Předklonila se nad dřez a zvracela.

8 / Deštivý den s více než třicetistupňovými teplotami se chýlil ke konci. Georg Paulus s igelitkou plnou manga a plodů pitahaye vešel do hotelu poblíž řeky Saigon. V druhé tašce měl minerálku, láhev vína a balení širokospektrálního antibiotika. Psí obojek a smotaný kožený bičík schoval do náprsní kapsy. Zuřil, protože výtah pořád ještě jezdil jen do devátého patra, takže poslední tři poschodí musel pěšky. Ten den už potřetí. Přemýšlel, že by se přestěhoval do devátého, ale z dvanáctého měl za jasného počasí výhled až k moři. Vietnamci mu říkají východní. Podle legend v něm žijí draci. Kromě výtahu ho rozčilovalo, že musí trčet v tomhle turistickém komplexu, a navíc v zemi, jejímuž jazyku nerozuměl, neměl rád její obyvatele a nenáviděl místní klima. Taková potupa! Z vrchního státního zástupce, který měl našlápnuto k funkci senátora vnitra, se stal uprchlíkem skrývajícím se před Interpolem. Jedinou útěchu představovala myšlenka na potěšení ukryté v jeho pokoji.

Když překonal schody a vstoupil do suity, dýchal tak ztěžka, že se mu zatmívalo před očima. Musel se podržet židle, aby neztratil rovnováhu. Oddechování vzbudilo dívku ve vedlejší ložnici s odhrnutým závěsem. Dívala se na něj doširoka otevřenýma očima. Usmál se a kývl. „Brzy z tebe udělám ženu,“ řekl tiše a uložil minerálku do lednice. Posadil se na kraj postele a všiml si, že se už zase pomočila do povlečení. Již podruhé od té doby, co byla tady. Ale to ho nerozzuřilo, i když znovu musel obracet matraci, což mu dalo dost práce, protože byla velká a těžká. Ovšem její moč nepáchla tolik jako u dospělých. Přičichl k prostěradlu, a dokonce ji ochutnal a zjistil, že je mírně slaná, ale jinak úplně bez chuti.

Dotkl se její nohy a ucítil studený pot. Buď jí vyrazil ze strachu z jeho dotyků, nebo to bylo špatně fungující klimatizací. V tomhle saigonském monzunovém počasí musela být zapnutá nepřetržitě, ale stejně moc nepomáhala. Vedro bylo snesitelné, jen když po sprchování zůstal nahý. Přejel jí po noze výš. Dívala se na něj s hrůzou v očích. Pravděpodobně předtím plakala. A modlila se, aby se nevrátil. Modlila se neustále, i když už dávno mohla pochopit, že Bohu je naprosto lhostejná. Bůh totiž pomáhá jen silným osobnostem, jako je například on. Řekl jí, že kdyby byla taky tak silná, Bůh by ji miloval. Ale bylo to zbytečné, jen křičela a tloukla kolem sebe pěstmi. Mohl by jí taky pohrozit, že když nebude poslouchat, zabije její matku nebo malou sestru. Samozřejmě by to ve skutečnosti nikdy neudělal. Nebyl přece vrah a matce za ni zaplatil pět set dolarů. I tohle všechno by dívce mohl sdělit, ale neuměla německy ani anglicky a on zase zvládal jen tři věty francouzsky, takže se nemohli domluvit. Vietnamské děti se v první nebo druhé třídě cizí jazyky zřejmě ještě neučí, tedy kromě jazyka bývalé koloniální velmoci.

Nejdůležitější větu z celé své francouzštiny – Voulez-vous coucher avec moi? – měl z divadelní hry Tennessee Williamse Tramvaj do stanice touha. Další – La voiture a une panne – se naučil z německo-francouzského konverzačního slovníku, který si před mnoha lety vzal na cestu po Bretani. A třetí – Arrête de pleurer – si našel v překladači na Googlu. První frázi používal zřídka, třetí často a druhá byla v jeho situaci nepoužitelná. Dívka měla na sobě bílou školní uniformu ve stylu tradičního oděvu áo dài, v níž vypadala velmi jemně, téměř andělsky. V porovnání se zlenivělými Evropany jsou Vietnamci velmi pilným a až sebemrskačsky usilovným národem, ale současně většině z nich chybí představivost – jako mravencům hemžícím se na každém rohu. K dětem se chovají jako ke zvířatům. Možná to souvisí s konfuciánstvím, podle nějž jedinec neznamená nic, zatímco společenství vše.

Začala zase plakat, tak ji raději pustil. Věděl moc dobře, že nakupování ho stálo spoustu energie, takže snaha o erekci by stejně vyzněla do prázdna, i když ho její ustrašený pohled vnitřně vzrušoval. V poslední době byl často vyčerpaný, ne jako dřív, kdy pohled na malá děvčata účinkoval spolehlivě a úd se mu vždy pevně ztopořil. Naopak ženy jeho věku s těmi svými ochablými svaly a povislými ňadry ho odpuzovaly. Příliš ho nezajímaly ani mladší ženy, jako třeba Helena. Bývaly hrozně ctižádostivé a přivést je k orgasmu stálo velké úsilí. Pravděpodobně myslely i při souloži na svůj pracovní kalendář. Malé dívky, to bylo něco úplně jiného. Vypadaly jako drobné křehké hračky, jejichž osud závisel jen a jen na něm. Postavil se ve sprše pod studený proud a cítil, jak se mu vrací životní síla. Potřeboval ji, aby si dodal sebevědomí. Když se totiž podíval do zrcadla, viděl před sebou starého muže.

Vrátil se do ložnice a zkontroloval provazy, jimiž byla dívka přivázána k nohám postele. Na několika místech měla rozedřenou kůži od toho, jak se pokoušela osvobodit. Jak hloupé. „Přestaň brečet!“ nakázal. „Stop crying!“A nakonec to zkusil i francouzsky: „Arrête de pleurer!“ Když nereagovala, zvýšil hlas: „Arrête de pleurer!“Konečně zmlkla a polykala slzy. Zatímco se mu pomalu napřimoval penis, myslel na to, že Diener unesl Heleniny dcery a brzy mu budou také k dispozici. To ho vzrušilo ještě víc. Jejich matka mu zničila život. Kdyby byla rozumná, tak by se s ní jednou oženil a zmocnil by se dcer později. Ale teď to brzy udělá i bez svatby.

9 / Vyšetřovací tým Mona Lisa pracoval pod deBuerovým vedením na plné obrátky. Od únosu již uplynulo 40 hodin. Zkušenosti říkaly, že s každou další hodinou a každým dalším dnem klesají šance na nalezení dívek k nule. Pokud by je únosci zabili, bylo vše ztracené od samého začátku. Na takovou možnost ale deBuer nechtěl ani pomyslet a ihned ji z tabule škrtnul. Elektronická nástěnka se mezitím změnila ve změť fotografií, adres, jmen a barevných šipek.

Policisté vyslechli dvacet osm svědků, kteří si všimli dodávky, a získali od nich devět různých popisů jejího řidiče: Němec, jižní typ, s brýlemi, bez brýlí, malý, tlustý, vysoký. Jeden ze svědků přísahal, že auto řídila žena. Většina informací vykazovala určité shody s Heleninou výpovědí, ale v mnoha ohledech se naopak zásadně odlišovala. Jako nepříliš užitečná se ukázala i stopa týkající se pistole SIG Sauer P 226. Tento model opravdu používaly zásahová jednotka berlínské policie i sbory podřízené Spolkovému kriminálnímu úřadu. Díky tomu se zpočátku zdálo, že by se pistole dala vystopovat. Jenže stejná zbraň byla i ve výzbroji nizozemské armády a švýcarské policie, takže se rázem jednalo o hledání jehly v kupce sena. Ani s otiskem podrážky se Berger zatím moc daleko nedostal. Stejnou botu si koupilo celkem sedmnáct osob. Každá z nich musela být porovnána s Heleniným popisem a prověřovala se jejich alibi. Alespoň že Maxim byl úspěšnější.

Zajel se podívat do galerie. Na první pohled nic zvláštního, takových jsou v Berlíně stovky. Majitele, Germana Dienera, sice nezastihl, ale nechal mu u jednoho ze zaměstnanců zprávu, aby se neprodleně dostavil na prezidium k vrchnímu komisaři deBuerovi. O hodinu později Diener zatelefonoval a tvrdil, že na osobní schůzku nemá čas. DeBuer mu dal jasně najevo, že by si ho klidně mohl dát i předvést, a práskl sluchátkem. Cítil se unavený a starý. Možná to bylo tím, že si dnes ráno zašel vyzvednout své první brýle. „Pomalu se ze mě stává troska,“ svěřil se optikovi. „Špatně vidím, potřeboval bych naslouchátko, a kolena jsou zralá na generálku.“

Odpoledne seděl German Diener v holé výslechové místnosti a jen ztěžka skrýval své rozladění. Tři kamery visící pod stropem přenášely výslech na vnější monitor. DeBuer upozornil Dienera na to, že výslech je nahráván. Chtěl se od galeristy dozvědět, jak to bylo se stránkou Umění jsi ty a zasílanými snímky. Dostalo se mu nekonečně dlouhé přednášky o svobodě umění, kterou Diener zakončil slovy: „Umění je uměním teprve tehdy, když porušuje tabu. A to v každém ohledu. Umění musí strhnout fasádu, za níž se skrývá měšťácká společnost, a servat jí z tváře pokryteckou masku. Umění je manifestací lidských perverzních obsesí.“

Robert s Maximem sledovali výslech na monitoru ve vedlejší místnosti. Robert netrpělivě bubnoval prsty na stole. Vůbec si to však neuvědomoval, veškerou svou pozornost totiž upíral na galeristu arogantně rozvaleného na židli. Občas se mimoděk dotkl jizvy nad pravým okem.

„Mě spíše zajímá krádež dodávky,“ podotkl deBuer. „Půjčovna ji nahlásila v sobotu dopoledne v půl jedenácté.“

„Hrozně nám to zkomplikovalo situaci, protože jsme neměli jak přepravit jisté umělecké dílo.“

„Kdy jste si krádeže všimli?“

„Pravděpodobně předtím, než jsme volali do půjčovny. Pak by to už nemělo smysl, že?“

„Kdy?“

„Nebyl jsem v galerii.“

„Proč jste nevolal policii?“

„Jak říkám, nebyl jsem v galerii. Proč netelefonoval na policii, to by vám mohl říct jen zaměstnanec, který ten hovor vyřizoval.“

„Jak se jmenuje?“

„Nevím, kdo to byl.“

„Tak to zjistěte.“

„Prosím.“

DeBuer vzhlédl od složky a zamračil se. Jasný náznak, že mu dochází trpělivost. Přesto zachovával přátelský tón. Otevřel zprávu technického oddělení.

„Tady se píše, že na zapalování nebyly zjištěny nápadné stopy.“

„No a?“

„Pokud nejsou na zapalování nápadné stopy, obvykle to znamená, že auto bylo nastartováno klíčem.“

„No a?“

„Jak se pachatel dostal ke klíči?

„Možná ho taky ukradnul.“

„Našli jste v galerii nějaké stopy po vloupání?“

„Jak to myslíte?“

DeBuer se zhluboka nadechl. Musel se držet, aby toho arogantního fracka, který se před ním naparoval ve svém třídílném bílém obleku, modrých kožených botách a slunečních brýlích, nenakopal do zadku.

„Našli jste nějaké stopy?“

„Ne.“

„Budu potřebovat seznam lidí, kteří měli ke klíči přístup.“

„To jsou všichni moji zaměstnanci.“

„Budou se k nám muset dostavit. Ještě dnes.“

„Zeptám se, jestli mají čas.“ Zase ten provokativní úšklebek.

Maxim s Robertem se ve vedlejší místnosti vsázeli, za jak dlouho deBuer vypění.

„Kdo z vašich zaměstnanců má administrátorská práva k internetové stránce Umění jsi ty?“

„To vám neřeknu, protože rozhodně nehodlám napomáhat státní cenzuře.“

DeBuer se zadíval z okna. Měl za sebou těžký den, ale přesto nezvýšil hlas. Jen znuděně prohlásil: „Napomáhání je dost trefný výraz, pane Dienere. Například by mě zajímalo, jestli jste vy nebo někdo z vašich pracovníků věděli, že na stránku Umění jsi ty nahrála nahé fotografie jedenáctiletá dívka.“

„Nejsem seznámen se všemi detaily akce, ale všichni, kteří se projektu účastní, musí potvrdit, že jim už bylo osmnáct let. Pokud někdo lže, není to náš problém, chápete? Přesto jsem si jistý, že kolegové snímky té dívky okamžitě smazali a pokud možno informovali rodiče. Ještě něco?“

Nastal okamžik, na který Maxim čekal. DeBuer vyskočil ze židle, opřel se rukama o stůl a zařval na Germana Dienera tak, až mu obličej zasáhla sprška jemných slin.

„Byly uneseny dvě malé dívky. Jak to tak vypadá, nastoupily do auta, které jste si pronajal a zřejmě ho řídil někdo z vašich zaměstnanců.“

Diener vyndal kapesník a zhnuseně si otřel z tváře deBuerovy sliny. Ale nezlomil se.

DeBuer se na Germana Dienera dlouze zadíval. Pak ze skříně vyndal brožovaný výtisk a otevřel ho. „Víte, co to je?“

„Určitě mi to hned prozradíte.“

„Trestní zákoník, paragraf 258. Kdo úmyslně nebo vědomě zcela nebo částečně zmaří stíhání nebo potrestání osoby dopouštějící se podle trestního zákona nezákonného jednání, bude potrestán odnětím svobody až na pět let nebo peněžitým trestem.“

Dienerův obličej se podobal masce se třemi nebo čtyřmi vyměnitelnými tvářemi. DeBuer takové typy znal a mnohé zažil v akci. Dokázali nasadit libovolný výraz, skrývající vše, co se odehrávalo uvnitř jejich duší. Klidně básnili o nádherném západu slunce na Santorini a současně dokázali být neskutečně krutí.

„Pošlete to mému právníkovi,“ pronesl Diener netečně. „Urči-tě se s vámi spojí. A teď mě omluvte, dopoledne jsem pro svého klienta koupil porcelánovou sošku Nakedod Jeffa Koonse. Ten člověk už na mě v galerii deset minut čeká.“

German Diener vstal a nerušeně odešel z výslechové místnosti ven. Unavený deBuer se podíval do kamery a kývl. Robert pochopil, že se má o Dienera postarat.

10 / „Ten policajt mi normálně vyhrožoval, že mě dá zavřít. Chápeš to, mami?“

German Diener odcházel z policejního prezidia a smál se do telefonu tak nahlas a exaltovaně, že si ho museli všimnout úplně všichni. Došel na parkoviště, kde vedle jeho porsche stál Robert a telefonoval. Diener přistoupil blíž, Robert schoval mobil do kapsy.

„Hezká kára. Rok výroby 1963, sto třicet koní, dvoulitr, šestiválec, boxerový motor.“

„Není na prodej,“ prohlásil German Diener.

„Přijde na to.“

„To byste mě musel zabít, pane Fabere.“

„Manželka se mě dnes ráno ptala, kam až bych byl ochotný zajít.“

„Jak to myslíte, kvůli tomu autu? Nebo sexuálně?“ German Diener se zasmál. „A teď už laskavě ustupte ode dveří. No tak, šup, šup.“

Zamával mu rukou před obličejem a málem se ho dotknul prstenem s obrovským smaragdem, který nosil na prostředníčku pravé ruky. S Robertem to ani nehnulo.

„Řekl jsem jí, že nemám hranice. To ji vyděsilo. Ale co se dá dělat. Když mi někdo vezme ty, které miluju nade vše na světě, tak holt žádné meze neznám.“

„To pořád mluvíte o mém autě?“

„Porsche mě nezajímá.“

German Diener se zatvářil zmateně. Naklonil hlavu, svraštil čelo a pobaveně se usmál. „Držte se ode mne dál, pane Fabere. Nevíte, s kým si chcete začít.“ Chvějící se hlas zněl ještě o něco ječivěji než obvykle. Ale ne žensky, spíš řezavě.

Robert se hořce usmál. Věděl, že Diener rád provokuje.

„V podpaždním pouzdru mám automatickou pistoli. Ale nezastřelím tě. Určitě ne hned, je to totiž až poslední možnost. Zbytečně bychom přeskočili celou řadu předcházejících kroků. Například ti můžu způsobit takovou bolest, že budeš kvičet a volat matinku.“

„Zešílel jste.“

Robert se na Dienera jen mlčky podíval.

Ten pohled zná každý, kdo se například v zoo zadíval do očí lvovi. Není v nich soucit, ani náznak přátelství, a už vůbec ne morální zábrany. Není v něm nic, jen lhostejné temno.

Robert sáhl Germanu Dienerovi do rozkroku, chytil ho za varlata a silně je stiskl. Tak pevně, že se galerista bolestí naklonil dopředu.

„Pusťte mě,“ zasípal mezi zuby. Tepny na krku a spáncích vypadaly jako hadi kroutící se pod kůží. Zrudl v obličeji a oči mu hrozily vypadnout z důlků. „Udám vás.“

„Ne, to neuděláš. Víš, proč? Protože bych ti pak ty tvoje scvrklý koule urval. Rozuměl jsi? Tak rozuměl?“ Robert stiskl ještě víc a druhou rukou podržel Germana Dienera za límec, aby neklesl na kolena. „Kde jsou moje děti?“

„Jak to mám vědět?“

„Teď pojedeme do galerie a ty mi ukážeš, kdo všechno měl přístup na stránky. Jestli nemáš se zmizením mých dcer nic společného, tak bude vše v pořádku. Ale pokud ano…“

Robert Dienera pustil, vzal mu z ruky klíčky od auta a otevřel dveře u řidiče. Strčil galeristu za volant a sám nastoupil z druhé strany. Diener zamířil s porschem k velké bráně, počkal, až se otevře, a vyjel ze dvora policejního prezidia. Robert si všiml, že z okna v druhém patře sledoval celou scénu deBuer. Jestlipak tuší, že se Robert změnil v odjištěnou zbraň? Pravděpodobně ano.

11 / Obklopila ji temnota, jež neustupovala, ani když nastalo ráno a slunce ze všech sil ohlašovalo příchod nového dne. Helena seděla v kuchyni, před sebou Sofiin notebook s otevřenou aplikací Google Earth. Jako by v ní mohla najít odpověď na otázku, kde její dcery jsou. Už dávno se nemodlila. Naposledy, když jí bylo šest. Od té doby přestala modlitby pokládat za účinnou útěchu. Všichni věřící jí připadali svým způsobem směšní. Především se to týkalo otce a matky. Přece je naprosto jasné, že Bůh neexistuje,říkala jim. Kdyby byl, nikdy by nemohl dopustit hrůzy, které se v minulosti odehrávaly. Jak se mám modlit k někomu, kdo neexistuje? Když tato slova naposledy křičela matce do obličeje, mohlo jí být nějakých čtrnáct nebo patnáct a neuměla si představit situaci, v níž by jí mohla modlitba pomoci. Matka prorokovala, že se jednou k Bohu vrátí. A teprve pak bude opravdu šťastná. Možná by mohla modlitbu přece jen ještě jednou vyzkoušet. Třeba díky ní dostane některé odpovědi, na něž čeká.

„Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno Tvé. Přijď království Tvé. Buď vůle Tvá jako v nebi, tak i na zemi. Chléb náš vezdejší dej nám dnes. A odpusť nám naše viny, jakož i my odpouštíme našim viníkům. A neuveď nás v pokušení, ale zbav nás od zlého. Neboť Tvé je království i moc i sláva navěky. Amen.“

Dostalo se jí odpovědi? Ne. Cítí se lépe? Zavřela oči a vnímala třas a dech, který se v plicích měnil ve smirkový papír. Ale ano, možná se opravdu cítí lépe. Modlitba jí poskytla oporu a postavila zeď mezi ni a venkovní hrůzy. I když to byla jen papírová zeď. Ale přesto ji modlitba chránila. Modlitba a tavor, který jí předepsal doktor Freund.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sedm kruhů pekla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.