Madame Piaf a píseň lásky

Michelle Marly

Michelle Marly

MADAME PIAF UND DAS LIED DER LIEBE

Copyright  ©  2019 by Aufbau Verlag GmbH & Co. KG, Berlin

(Published with Aufbau Taschenbuch: „Aufbau Taschenbuch“

is a trademark of Aufbau Verlag GmbH & Co. KG)

www.aufbau-verlag.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design  ©  www.buerosued.de

Translation  ©  2020 by Dagmar Hoangová

ISBN  978-80-249-4277-3

C’est lui pour moi, moi pour lui dans la vie

Je tu pro mě a já pro něj v životě

LA VIE EN ROSE

PROLOG
1937

»Mon légionnaire«

Morálka je, když žijeme tak,

že nás nebaví žít.

ÉDITH PIAF

Paříž

Největší vřava ustala. V malém bistru na Place Pigalle zůstalo sedět za tlumeného osvětlení už jen pár posledních nočních ptáků. Poněkud nemístně působili dva pánové v elegantních fracích, kteří patrně po dlouhé procházce zábavními lokály upíjeli z malých šálků silnou kávu, do níž si namáčeli čerstvé croissanty. V rohu vedle dveří do sklepa se shromáždila u stolu skupinka mladých lidí, mladíci s bekovkami z okolí a ošuntěle oblečení umělci, kteří slavili tak bujaře, jako by nikdy nemělo přijít ráno, kdy se musí vrátit do běžného života plného starostí. Tito lidé sem očividně patřili, pohybovali se v lokálu jako ve vlastním salonu. Obklopovali mladou ženu, jejíž hlas byl hlasitější než hlasy všech ostatních. Nepřetržitě mluvila a vyprazdňovala sklenice rychleji než ostatní. Zalétaly k ní pohledy vznešených pánů i lehkých dívek, které s rozmazanými šminkami končily noční práci pastisem a počítaly u výčepního pultu bankovky přijaté od zákazníků, jež měly předat svým pasákům. Znali se, i když jen od vidění.

Édith Gassionová, mladá žena uprostřed, byla maličká osůbka, jedenadvacet let stará, necelý metr a půl vysoká a v žádném případě atraktivní. Čelo měla příliš vysoké, nos moc úzký a dlouhý, tmavé vlasy vzpurné a nepříliš udržované. V jejích hnědých očích však leželo těsně vedle sebe šibalství, vzdor i smutek. Zapůsobily na každého, kdo se do nich podíval. Díky svému hlasu a magii těchto očí zářila jako krasavice. Zdálo se, že se v noci lesknou obzvláště jasně, podobné hvězdám, které vyšly, když obyvatelé města začali být ospalí. Hodiny mezi jedenáctou večer a šestou ráno měla Édith nejraději. V té době pořádala nekonečné oslavy, jejichž jediným důvodem bylo přežít předchozí den. A přestože neměla moc peněz, platila skoro vždy za všechny své přátele.

Když se otevřely dveře, zavanul dovnitř studený průvan. V prvním momentě tomu nikdo nevěnoval pozornost, protože se v ranních hodinách obvykle mísila mezi flamendry první ranní ptáčata, muži v pracovním oblečení tady začínali den kávou a koňakem. Vysoký, hubený pětatřicátník, který vstoupil do lokálu, patřil ale k jiné klientele. Byl dobře oblečený, na ramenou jeho elegantního kabátu tály sněhové vločky z vánice. Očividně nechtěl ani šláftruňk, ani životabudič. Krátce se rozhlédl a vykročil se stisknutými rty a pochmurným pohledem ke stolu v rohu. Za Édithinou židlí se zastavil.

„Musíš se změnit,“ vyhrkl. „Okamžitě! Slyšíš?“

Slyšela dobře, ale nerozuměla mu. Nebylo to okolní vřavou ani vínem nebo koňakem, které střídavě pila. Zaměstnána otázkou, proč není v tuto hodinu v posteli se svou ženou, se k němu otočila. „Nech mě na pokoji, Raymonde. Změň nejdřív ty něco ve svém životě!“

Jeden z jejích společníků pohlédl přes okraj sklenky s vínem na neznámého. „Kdo to je?“

„Smím tě představit?“ V napodobení vznešeného gesta mávla Édith přehnaně rukou. „To je Raymond Asso, textař a milenec, příslušník cizinecké legie a…“ Zaváhala a tiše dodala se sklopenými víčky: „Přítel a učitel.“ Málem řekla velká láska, ale svým způsobem byl každý nový muž v jejím životě velkou láskou. Takového ale ještě nikdy neměla; Raymond byl něco zvláštního. Přesto ten dodatek vynechala. V tu chvíli se ho snažila milovat trochu méně. Jeho výstup ji rozzlobil.

Odpovědí jí byl mnohohlasý povyk.

Jejím malým hubeným tělem projelo škubnutí, narovnala se a skoro ulehla na stůl, aby dosáhla na láhev vína v odřeném zažloutlém chladiči, který byl kdysi postříbřený. Pestrá volánová sukně se jí při tom pohybu vyhrnula a odhalila její stehna. „Chceš se s námi napít?“ křikla přes rameno.

„Chováš se jako putain,“ zlobil se Raymond a přitáhl ji energicky zpátky na židli.

Édith ho nechala s pokrčením ramen být. Jeho slova se jí nedotkla. Obecně ji nezajímalo, co o ní lidé říkají. Putain, děvka, nebyla nejhorší urážka. Tam, odkud pocházela, existovala úplně jiná označení pro ženu, nikdo tam s nikým nejednal v rukavičkách. Její matka ji přivedla na svět pod schody v dělnické čtvrti Belleville. Jako kojenec žila Édith u babičky z matčiny strany, která ji nechala málem umřít hlady, pak vyrůstala v nevěstinci babičky z otcovy strany u Rouenu. A právě v tomto podniku zažila poprvé něco jako lásku. Ale ve věku, kdy jiné dívky chodí do školy, ji otec vytrhl z péče prostitutek. Žila s ním v kočovném cirkusu, později na ulici. Proti tomu byl pokoj v Piccadilly, zchátralý penzion na Place Blanche s relativně slušnými obyvateli, luxus. Raymond ji tam nedávno ubytoval. Muž, který se snažil zformovat ji v lepšího člověka, člověk, o němž věděla, že to tak nemyslí, když se s ní hádá.

Ignoroval zmatené a výhrůžné pohledy mladíků, kteří ji obklopovali, stejně jako Édithinu lhostejnost. Mluvil na ni, jako by byli sami: „Ty noční pitky musí skončit, jestli chceš, aby z tebe něco bylo. Tihle příživníci zmizí a se spoustou chlastu je od nynějška taky konec.“

„Mám ho vyhodit?“ zvolal jeden z jejích přátel, který se vyznal v zákonech ulice stejně dobře jako Édith. Jeho mladicky vysoký hlas skoro přeskakoval, jak se těšil na rvačku s fajnovým pánem.

„Nech ho,“ vmísila se do toho Simone Berteautová, Édithina přítelkyně a spřízněná duše. Pocházela stejně jako ona z ulice. Mladé ženy spolu žily už asi pět let, poskytovaly si navzájem jistotu, oporu a bezpečí. Simone znala každého chlapa, s nímž šla Édith do postele. „Proti němu nemáš šanci. Byl nejen v cizinecké legii, ale i u spahiů, však víš, v tom alžírském jezdeckém regimentu.“

„Nenosí ale uniformu…“

„Už ne, hlupáku. Teď je v civilu a píše šansony pro Marii Dubasovou. Je jejím osobním tajemníkem.“ Simone mluvila dost hlasitě. Jméno slavné zpěvačky umlčelo i poslední z Édithiných kamarádů z mokré čtvrti. Ten, na něhož nezapůsobila heroická minulost Raymonda Assa v severní Africe, cítil hluboký respekt kvůli jeho známosti s Marií Dubasovou.

Mezitím upoutala ta scéna pozornost jiných hostů. Zvědavě se dívali a naslouchali. Jen hostinský za výčepním pultem utíral umyté mokka šálky, jako by se ho dění v lokálu vůbec netýkalo. S řinčením je uklízel do regálu.

„Jestli se nezměníš, nebudeš moct nikdy vystoupit v ABC,“ prohlásil Raymond.

Rozhostilo se takové ticho, že by bylo slyšet spadnout špendlík. Dokonce i hostinský se na chvilku zarazil uprostřed pohybu.

ABC byl jiný svět. Úctu vzbuzující místo, které znal každý přinejmenším podle jména. Nejen proto, že se to hudební divadlo nacházelo v lepší čtvrti na jednom z velkých bulvárů. Ještě víc než legendární Moulin Rouge bylo místem pro velikány hudební branže. Skoro všichni zpěváci snili o tom dosáhnout na tomto jevišti úspěchu. Ten, kdo směl vystoupit v ABC, byl už dávno hvězdou nebo na nejlepší cestě se jí stát. Každý Pařížan to věděl. A pochopitelně znala ABC i Édith. Sice jen zvenčí a z toužebných pohledů na plakáty s oznámením koncertů. Nebyla tam ale dosud ani jako divák. Cena vstupenek byla nad její možnosti. ABC tak zůstávalo jejím snem stejně jako naděje na bezstarostný život.

Édith zpívala před publikem od svých deseti let. Tehdy jí otec řekl, že si musí dál vydělávat na jídlo sama. Začala tedy zpívat na ulici, zatímco on předváděl akrobatické kousky. Kočovali po provincii. Většinou vydělala dcera svým jasným hlasem víc než otec svaly a mrštností. Zpívala, co jí přišlo na mysl, hlavně šansony, které dávala k lepšímu její zhýralá matka v podobných kavárnách, a pak ještě Marseillaisu. Protože za francouzskou národní hymnu hodili lidé do jejího klobouku vždycky pár mincí navíc. Její příjmy by byly pro ni dostačující, kdyby jí ovšem otec všechno nesebral. A bil ji, když nebylo dost pro něho. V té době Édith poznala nejen brutalitu života na ulici, ale pochopila také, že musí zpívat. Protože melodie dokázaly mnohem víc než se postarat o materiální přežití – skýtaly jí bezpečí. Hudba jí poskytovala teplo, které jí dávalo zapomenout na to, že nezná něžné objetí matky a otce. A pak tu byl potlesk, uznání, které ji přivádělo už jako malou holčičku do extáze srovnatelné s opojením, které zažívala později, když se opila. Potlesk byl to nejnádhernější, co kdy zažila, její dokonalé štěstí. Proto nemohla jinak. Musela zpívat, aby zakusila lásku.

V patnácti svému otci utekla, nikdy ale kontakt s rodiči úplně nepřerušila. Společně s jiným dítětem ulice, svou přítelkyní Simone, se vydala na cestu do nového života. Édith zpívala na Place Pigalle a Simone vybírala peníze, jimiž kolemjdoucí ohodnotili její vystoupení. Netrvalo dlouho a dívky se uchýlily pod ochranu mladých mužů, kteří měli v tomto prostředí slovo. Tak začala přátelství, která přivedla Édith k rohovému stolu v tomto malém bistru a která už trvala zhruba tři nebo čtyři roky. Když se Édith a Simone jednou odvážily vydat do lepšího městského obvodu, měly okamžitě problémy s policií. Potkaly tam přívětivého pána středního věku. Byl to Louis Leplée, majitel kabaretu Gerny’s. Zpěv mladé ženy na něj silně zapůsobil. Naučil Édith formovat hlas, k tomu trochu dechové techniky, dal jí pořádně najíst a jí i Simone teplou postel, z níž ale občas prchaly do zdánlivé svobody ulice. V jejím soukromí se změnilo málo, přestože ji papa Leplée, jak ho Édith láskyplně nazývala, přivedl z ulice na jeviště, postaral se o první smlouvu na gramofonovou desku a zařídil jí dokonce vystoupení v rádiu. I umělecké jméno pro ni vymyslel: La Môme Piaf, Malý vrabčák, což byla narážka na její tělesnou výšku pouhých sto čtyřicet sedm centimetrů a nezávislou, drzou povahu.

Násilná smrt jejího mentora a podezření, které Édith dávalo do spojitosti s jeho zavražděním, ji donutily opustit na nějakou dobu Paříž. S přítelkyní Simone jako vždy v závěsu. To už Édith nepotřebovala zpívat na ulici. Díky Lepléeovi mohla předvést repertoár, který se hodil pro malá divadla. V Provence mezi Brestem a Nice, kde ji nikdo neznal, našla angažmá v nočních klubech druhé a třetí třídy. Gáže nebyly velké, nějak ale dokázala udržet sebe a Simone nad vodou a vždy bujaře proflámovat noci. Po několika měsících měly ale obě mladé ženy vandrování dost a vrátily se do Paříže. Náhodou Édith potkala při jednom z prvních večerů v baru na Montmartru Raymonda Assa. Znala ho zběžně přes Lepléeho. Bez velkých slov ji vzal pod svá křídla. Obstaral jí angažmá v malých kabaretech, ubytoval ji na Piccadillya staral se o ni každou volnou minutu. Snažil se naučit ji vyjadřovat se jako mladá dáma a náležitě o sebe pečovat. Kanýry a volány na jejích pestrých šatech jí sice ještě nedokázal vymluvit, každopádně ji ale dotáhl k dobrému kadeřníkovi a radil jí k větší péči o své tělo. To poslední především kvůli sobě, protože se stal jejím milencem. Édith ho měla ráda, dokonce víc než to, problémem byla jen skutečnost, že jako ženatý muž u ní nikdy nepřenocoval, a ona nenáviděla být v noci sama. Postarala se tedy o to, aby Simone zabrala druhou stranu dvoulůžka, což zase rozladilo Raymonda. Vzniklý nesoulad v jejich vztahu však nezměnil nic na Raymondově nadšení pro její pěvecký talent. Jako Pygmalion v řecké mytologii, o kterém slyšela Édith poprvé od něho, snažil se z ní Raymond podle svého mínění udělat dokonalou šansoniérku. Naučil ji poznat výrazově silný text a správně ho zdůraznit, vedl ji ke čtení knih a doporučoval jí významné spisovatele. Édith nechávala ta díla chladnou. Jednou musela přiznat, že skoro neumí číst a psát, protože nikdy nenavštěvovala školu a jen v kočovném cirkusu se tu a tam zúčastnila vyučování. Raymond se tedy snažil nahradit jí i ztracenou školní docházku. A to všechno vždy s upozorněním, že z ní udělá velkou osobnost. Její kariéře bezesporu prospíval, o nebe na zemi se ale nedokázal postarat ani on. Angažmá v ABC bylo pro někoho, jako byla ona, nemyslitelné.

Příkře setřásla jeho ruku. „Zbláznil ses? Já mám vystoupit v ABC? Děláš si ze mě legraci?“

„Domluvil jsem s ředitelem Mitty Goldinem, že vystoupíš jako předzpěvačka Gillese a Juliena. Nebylo snadné ho přesvědčit, celou noc jsem do něho hučel, než souhlasil. Máš třicet minut. Premiéra je šestadvacátého března.“

Édith poklesla brada. Ohromeně se na Raymonda dívala. Mohla se na něho zatím vždycky spolehnout. Nerozešel se s manželkou, byl ale její nejlepší přítel. Za to ho milovala. Chyběl mu sice humor, za což ho milovala trochu méně, ale když prohlásil, že bude zpívat v ABC, patrně nežertoval.

Skrze cáry mlhy způsobené alkoholovým opojením, které táhly jejím mozkem, pochopila, že stojí před velkým debutem. Bezděčně zalapala po dechu. Místo ale aby padla Raymondovi kolem krku, což bylo jejím prvním impulzem, zůstala jako přilepená sedět na židli a vykřikla přeskakujícím hlasem: „Šampaňské! Šampaňské pro všechny!“

Její přátelé ožili. Muži se navzájem strkali lokty do boků a šklebili se.

„Ne, žádné šampaňské!“ zařval Raymond. Luskl prsty, aby dal hostinskému znamení. „Kávu. Přineste kávu. Mademoiselle nepotřebuje šampaňské, nýbrž kávu. Nejlépe litr.“

„Kazíš zábavu,“ reptala Édith.

„Přesně tak,“ zamumlala Simone.

Ostatní přátelé začali hulákat. „Nemám ho přece jen vyhodit?“ zeptal se ten, který to měl už dřív v úmyslu.

„Když teď vypiju kávu, nebudu moct spát!“ protestovala Édith.

„Výborně,“ okomentoval to Raymond. „Taky nemáš spát, ale pracovat. Jakmile jen trochu vystřízlivíš, pojedeme k Marguerite Monnotové.“

Édith demonstrativně zívla a úmyslně otevřela ústa, aniž si před nimi přidržela ruku. „Proč mě chceš představit svý nový milence?“

Odpovědí jí byl všeobecný smích.

„Mýlíš se. To není.“ V Raymondových ledově modrých očích se zablýsklo. „Marguerite Monnotová je jedna z nejlepších muzikantek, jakou znám. Skladatelka. Pracujeme spolu. Složila hudbu k mému novému šansonu Mon légionnaire, který nahrála Marie Dubasová na gramofonovou desku.“

„Och!“ vydechla Édith. Marie Dubasová byla jejím vzorem. Byla víc než zpěvačka, Dubasová vyprávěla svými písněmi příběhy. Jako herečka, která nechává v divadelní hře ožít postavy. Přitom nikdy neztratila z očí malé lidi, ty lidi, kteří odjakživa patřili k Édithinu okolí. Édith si přála mít její úroveň a snažila se někdy napodobovat obdivovanou zpěvačku před zrcadlem, chyběl jí ale její komediální talent. Seděla jí víc dramatičnost. To, že chce komponistka Dubasové spolupracovat s ní, La Môme Piaf, bylo skoro stejně neuvěřitelné jako angažmá v ABC. Tajemník a textař Dubasové stál ale zrovna těsně za ní. Cítila jeho ruku, která ztěžka ležela na jejím rameni. Byl to její milenec a přítel…

Raymond s hlubokým přesvědčením pokračoval: „Potřebuješ pro ABC vlastní písně. Přesně řečeno smíš zazpívat pět nových šansonů. Na to musíš brát mimořádné hodiny zpěvu. V ABC bude záležet na síle tvého hlasu, nejsou tam mikrofony. Navíc potřebuješ novou garderobu a lepší chování. Na tvém vystupování na veřejnosti bude hodně záležet.“

Zdálo se, že seznam nezbytností, které před ní rozvinul jako středověký posel roli pergamenu, nemá konec. Zanedlouho vůbec nevnímala, co Raymond říká. Před svým vnitřním zrakem viděla probleskovat tři písmena – ABC – a umělecké jméno, které jí dal papa Leplée, vytvořené z rozsvícených žárovek, jimiž se oznamovaly hvězdy na světelné tabuli nad vchodem na bulváruPoissonnière. Viděla se na velkém jevišti, které tušila za dvoukřídlými vchodovými dveřmi, a slyšela se zpívat píseň Mon légionnaire. Jinak než Marie Dubasová, možná dokonce lépe… Takový nádherný sen!

Ale právě jen sen. Byla příliš opilá na to, aby mohla posoudit, jestli Raymond říká pravdu. Angažmá v ABC…? Pro mě? On blázní, projelo jí hlavou.

Přesto si poslušně vzala kávu, kterou jí hostinský přinesl. Určitě bude rozumné moct trochu jasněji přemýšlet. Pak možná pochopí, co Raymonda přivedlo v půl šesté ráno do tohoto baru. Jeho výstup jí připadal jako produkce kouzelníka v cirkusu. Raymond vyčaroval z klobouku bílého králíka, a když začal aplaus, nechal ho zmizet. Nikdo z jejích přátel ale netleskal. Možná zůstal králík tady a angažmá v ABC není iluze. A potlesk na konci jejího debutu v prestižním pařížském hudebním divadle bude. Otázkou bylo jen, jestli může být ta myšlenka víc než pouhou iluzí.

„Potřebuješ nové jméno,“ slyšela říct Raymonda, ani to ale skoro nevnímala. Zdálo se, že kofein nepůsobí jinak než spousta alkoholu. Nebo se příliš vína a koňaku nesnášelo s mokka. Édith nevěděla. Než se jí oči zavřely a hlava padla dopředu, zavrtal se Raymondův hlas jako šíp do jejího mozku: „Nikdo nechce slyšet zpívat v ABC malého vrabčáka.“

Věděla to od samého začátku!

PRVNÍ DÍL
1944

»Padam, padam«

Život je nádherný.

Jsou okamžiky, kdy by chtěl člověk zemřít.

Pak se ale stane něco nového

a člověk věří, že je v nebi.

Édith Piaf

KAPITOLA 1

Paříž

Město sice ještě nezářilo v plné kráse předválečné doby, ale předpisy o zatemnění byly většinou zrušené. Žluté světlo dopadalo do ulic hlavního města, kde už nepochodovala vojenská bagančata k útoku nebo obraně, výstřely posledních německých odstřelovačů utichly, pach krve a smrti odnesl letní vítr. Jediní vojáci, kteří oslavovali mezi Montmartrem a Montparnassem, byli Francouzi nebo Spojenci, především vojáci 4. pěší divize, kteří osvobodili Paříž. Pro tuto novou klientelu se postupně znovuotevíraly zábavní lokály. Z většiny hudebních divadel, varieté a kabaretů zněly tóny big bandů s hudbou Glenna Millera, mladí Pařížané si prozpěvovali v poslední době místo šansonů americké hity a strkali si přitom do koutků úst místo typických francouzských gauloisek z černého tabáku cigarety z tabáku bílého. Ve stínu Eiffelovy věžezačalo nové počítání času.

A teď se zvedla opona ABC pro mladého, asi dvaadvacetiletého muže. Stál na kraji jeviště ve světle reflektorů a vypadal jako špatná reprodukce kovboje. Na tmavých vlasech mu seděl panama klobouk, na jeho úzký obličej příliš velký. Košile a kalhoty byly na vytáhlé, hubené tělo moc široké. Interpret nestál během svého vystoupení rovně, jak se slušelo na špičkového šansoniéra, ale vystrkoval ramena dopředu jako druhořadý zpěvák nočního klubu a mrkal na publikum. Jeho široký úsměv vypadal stejně nemístně jako výkřiky jipi, jipi, jé, jimiž vylepšoval píseň Dans les plaines du Far West.

„Mon dieu!“

Édith se v divadelním křesle vzpřímila a rozhlédla se. Udivilo ji, že se z publika nenese k jevišti žádné pískání ani bučení. Je možné, že na nějakých tisíc dvě stě diváků plně obsazeného hudebního divadla to hrozné představení zapůsobilo? Lidé klidně setrvávali na svých místech, v přítmí rozeznala na tom či onom obličeji dokonce přívětivý úsměv. Je snad široko daleko jediná, která něco – vlastně všechno – tomuto vystoupení vytýká? Tak daleko přece nemůže vděčnost Pařížanů a s ní spojené zbožňování všeho amerického zajít! Francouze, který ze sebe dělá na pódiu nejprestižnějšího pařížského hudebního divadla klauna, nemůže při nejlepší vůli a přes svůj smysl pro humor odměnit potleskem.

„Je to Ital.“

„Co?“ Trhla sebou.

Vyslovila snad svou kritiku nahlas? Kdo kromě jejích průvodců ji slyšel? Ne že by si někdy brala servítky nebo dala na to, co o ní lidé říkají. Právě se ale ukázalo, že má nepřátele, kteří jí chtějí zkomplikovat život. To by jí ještě chybělo, aby si zítra přečetla v novinách, co si Édith Piaf myslí o takzvaném talentu, za jaký považují tohoto zpěváka slaďáků. Co nemůže v tuto chvíli potřebovat, je tisk, kde by bylo její mínění vylíčeno jako antiamerické, a tím možná i protifrancouzské. Bezděčně se schoulila, úmyslně se udělala ještě menší, než byla.

„Je to Ital,“ zašeptal Louis Barrier znovu. Édithin nový impresário seděl po její pravici u jednoho ze stolů uprostřed přední části hlediště, kde se nemuseli vtěsnat do řady sedadel a akustika a výhled tam byly obzvláště dobré.

„Na tom přece nezáleží,“ opáčila nevrle.

Jako by ji neslyšel, pronesl Henri Contet, novinář a textař, nalevo od ní potichu: „Yves Montand je pseudonym. Jeho otec uprchl před fašisty do Marseille. Náš přítel se jmenuje občanským jménem Ivo Livi.“

„Přítel?“Édith zvedla obočí. Její oči přelétaly sem a tam mezi interpretem a Henrim. Při nejlepší vůli nechápala, co na tom Yvesu Montandovi – Ivo Livim nebo jak se jmenuje – vlastně vidí.

Přestože by se právě toho večera opíjela raději v nějakém baru na Montmartru, přijala s nechutí Henriho pozvání, které, jak se ukázalo, bylo domluvené s Louisem. Dělala skoro vždy, oč ji přátelé požádali, byla to její slabost. Občas se na sebe kvůli tomu zlobila, protože to mnohdy nebyly levné služby, které jim měla prokázat, přesto ale většinou podlehla. V tomto případě nešlo o finance, ale o její nadcházející vystoupení ke znovuotevření legendárního Moulin Rouge. Její první volbou partnera pro předprogram byl Roger Dann, ten ale nemohl do Paříže přijet. Proto jí chtěli její důvěrníci předvést dnes večer zpěváka, který není jen náhražkou, ale je mnohem lepší. To každopádně tvrdili. Nápad stát s tímto netalentovaným mladíkem na jevišti připadal ale Édith groteskní. Blázen jako tenhle chlap nepatří jednoznačně do jejího programu a přesně vzato ani do ABC. Čím déle se na vystoupení dívala, tím víc byla odhodlaná ho odmítnout.

Zlepšení nepřinesla ani změna kostýmu. Zpěvák si oblékl přes bílou košili hrozné kostkované sako. Nejenže působil jako klaun, ale opravdu tak vypadal, i nadále se ale snažil hrát roli svůdníka. Navíc imitoval skvělého Charlese Treneta a zpíval jeho píseň Swing troubadour. Jako by nebyl jeho zjev už dost trapný, snažil se ten zelenáč ještě stepovat jako Fred Astaire. Tancovat ale uměl stejně málo jako zpívat. Výstup Édith nejen popudil, považovala ho za osobní urážku.

ABC bylo stále ještě nejvyhledávanějším hudebním divadlem v Paříži. Jeho renomé přečkalo změnu ředitelství, okupaci i válku. Všechny velké hvězdy tu v průběhu těch let i nadále slavily triumfy. Především to ale bylo jeviště, na němž zažila svůj debut jako šansoniérka, stejně jak se o to právě pokoušel ten Yves Montand. Měla třicet minut, méně než on teď. Vystoupila před oponu jako předzpěvačka a odešla jako nová hvězda. Malá osůbka s velkým hlasem, tehdy právě jedenadvacetiletá, v jednoduchých černých šatech s bílým krajkovým límečkem, tak neokázalá, jak jen bylo možné. Publikum požadovalo po jejím velkém vystoupení jeden přídavek za druhým, hudební kritikové se druhý den předháněli ve chvalozpěvech. Tvrdě na tom pracovala, celé týdny skoro nespala a učila se, co znamená být osobnost.

Vyplatilo se to, protože po tom památném 26. březnu 1937 znal v Paříži jméno Édith Piaf každý. Nebyla už La Môme Piaf, kuriózní malá uličnice, ale dospělá žena, která se umí chovat a vyjadřovat. Co všechno se od té doby změnilo v jejím životě! Nejen to, že umí správně držet nůž a vidličku a neobléká se jako cirkusová princezna. Byla dnes opravdu vzdělaná mladá žena, vášnivá čtenářka, která si cenila intelektuálních diskusí a jejíž mluva neukazovala na řeč ulice. Osoba nalezená Raymondem Asso. A stejně jako profesor Higgins v divadelní hře, kterou napsal George Bernard Shaw podle Ovidiova antického příběhu, dělal její Pygmalion vše správně, přesto ji nakonec na rozdíl od literárního hrdiny ztratil.

S úlevou zaregistrovala, že aplaus za debut dnešního večera není moc velký. Ve vzduchu se sice vznášela určitá přízeň, možná dokonce nadšení u té či oné ženy, fanynky zpěváka ale nebyly v převaze a ojedinělé volání po da capuutichlo skoro neslyšeno.

Přece jen jsem tedy neztratila instinkt, projelo Édith hlavou, když se světla v hledišti pomalu rozsvěcovala a začal obvyklý neklid před přestávkou.

„Yves Montand se moc dobře hodí pro předprogram vašeho vystoupení,“ prohlásil Louis Barrier, kterému říkala důvěrně Loulou, přestože impresário zůstával striktně u vykání.

„Zbláznil jste se?“ Když se Édith rozčílila, zněl její hlas zpočátku ječivě, každým slovem byl ale o oktávu nižší a nakonec ochraptělý jako hlas náruživého kuřáka pijícího whisky. „Ten muž zpívá špatně, tančí špatně a nemá smysl pro rytmus.“

„Měl v Alcatrazu v Marseille velký úspěch. V Nice, Toulonu a Aix-en-Provence Yves Montand také už vystoupil.“ Louis sáhl po sklence s vínem stojící na stole, ve které se ještě nacházel poslední doušek.

„Yves Montand!“ vyprskla pohrdavě. „Jak si může někdo vymyslet takové jméno? Montant znamená v hudbě stoupající tóny. Považuje se ten chlap za vzestupujícího? Je nula!“

Louis si vyměnil bezmocný pohled s Henrim, ten ale mlčel, jen do sebe obrátil zbytek vína. Vypadal přitom nezvykle zoufale.

„Chtěla bych vystoupit s Rogerem Dannem.“

„Já vím.“ Henri postavil sklenici s bouchnutím na stůl. „Roger Dann se ale zdržuje na venkově a nemůže přijet do Paříže. Nic není v tuto dobu snadné.“

Ne, opravdu není. Kdo by to toho večera věděl lépe než ona? Édith se smutně zasmála.

I kdyby Ivo Livi používal jiný, méně povýšený pseudonym a nepůsobil tak směšně, nechtěla by toho zpěváka vzít pod svá křídla. Nejen kvůli jeho vzhledu. Nevěřila v Montandův repertoár. Pařížané dnes přijímají ve svém nadšení pro všechny americké songy ten způsob s jásotem, žvýkají dokonce žvýkačky, nemá to ale nic společného s francouzskou identitou. Jak dlouho ji její krajané budou ještě popírat? Nedá se očekávat, že se vkus publika v dohledné době změní? K osvobození Paříže došlo teprve před několika týdny, na severu a východě země ještě zuří válka a díky neustále novým, vzájemně si odporujícím zprávám, které se šíří především ústním podáním, dochází v každodenním životě Francouzů k neustálým změnám. Nikomu není dopřáno klidu. Tenhle mír je křehký, nespolehlivý. A aby lidé odpoutali myšlenky od hrůz, oslavují, jako by nebyl zítřek.

Nic není jisté, projelo jí hlavou. Ani moje angažmá v Moulin Rouge. O tom ale nevěděli ani Loulou ani její milenec Henri. Katastrofa se ohlásila teprve dneska…

„Nejmilejší Môme,“ lichotil jí Henri, „poslechni si Yvese Montanda ještě jednou, prosím. Třeba při zkoušce.“

„Co by mělo být jiné?“

„Jeho oblečení. A řeknu mu, aby zazpíval nějaký starý šanson.“

„On nezná žádné nové?“ zalapala Édith po dechu.

Henrimu uniklo povzdechnutí. Hrál si s prázdnou sklenicí, posunoval ji neustále sem a tam. Možná potřeboval zaměstnat ruce, aby Édith nepopadl za ruce, nevytáhl ji na nohy a nedovlekl do zákulisí do šatny toho mladíka z jižní Francie.

„Dnes jsem neměla zrovna dobrý den,“ přiznala a věnovala mu sklíčený úsměv. Henri byl nejen milenec, s nímž se rozcházela stejně často, jako ho znovu vyslyšela, ale především přítel, který to s ní vždycky myslel dobře a který se naopak mohl spolehnout na ni. S Louisem Barrierem to nebylo jiné. S ním sice nechodila do postele, vážila si ale jeho loajality a zachovávala ji vůči němu také. Proto nakonec milostivě svolila: „Protože vám na něm tak záleží, poslechnu si panaMontanda ještě jednou.“ A budu litovat každého taktu, který vyslechnu, dodala v duchu.

Henri zářil. „Nebudeš toho litovat. Opravdu má potenciál.“

A Loulou horlivě připojil: „Hned ráno bychom měli…“

„Ne,“ přerušila ho. „Ne, ne, ne, ne. Nechci dohodnout žádný pevný termín, teď ne. Navíc zítra ráno už něco mám.“ Prohodila to tak zlehka, jako by šlo o bezvýznamnou schůzku. Přitom to předvolání nemělo určitě nic společného s romantickým popovídáním.

Louis otevřel ústa, chtěl něco namítnout, zůstal ale němý. Stiskl rty a udiveně se na ni podíval. Obvykle její termíny znal, a pokud je sám nedojednal, informovala ho o nich. To, že ho zjevně vynechala, ho znervóznilo. Bylo to na něm jasně vidět.

Určitě ho zmátla i skutečnost, že si před polednem zásadně žádné schůzky nedomlouvala. V ranních hodinách většinou spala, protože si z noci dělala den. Kdo ji chtěl zastihnout v dobré náladě, neměl pokud možno volat ani za ní chodit před druhou hodinou odpolední. Policie se toho pochopitelně nedržela. Písemná předvolání se doručovala v ranních hodinách a výslechy se konaly v téže době. Muži ve francouzských uniformách byli v tom stejně málo nápadití jako fricové–a pravděpodobně stejně neoblomní.

Mnoho umělců padlo v posledních týdnech za oběť čistkám. Noví páni prefektury reagovali rychle na obvinění z údajné nebo prokázané kolaborace. Pozadí zjevně nikdo dopodrobna nezkoumal. Pouhé nařčení stačilo, aby Comité national d’épurationzahájil řízení. V Édithiných kruzích se rozkřiklo, že byla velká herečka Arletty odvezena policejním vozem a sedí v Conciergerie jako kdysi Marie Antoinetta. Mistinguett a Maurice Chevalier upadli v nemilost stejně jako její přítel Jean Cocteau, od něhož slyšela, že módní návrhářka Coco Chanel uprchla do Švýcarska. Represálie postihovaly často ženy, ale proč proboha živého právě ji? zeptala se Édith sama sebe už po několikáté od předání výzvy, aby vypovídala před výborem, kterou jí doručil poslíček do hotelu Alsina, kde toho času bydlela se svou přítelkyní Simone Berteautovou. Nutno přiznat, že se nepřipojila k žádné skupině odboje, ale dělala, co bylo v jejích silách, a pomohla tak mnoha lidem. Naneštěstí vůbec netušila, jaký přečin ji mohl dostat na černou listinu. Tato bezradnost byla skličující skoro tak jako její obava z možných následků.

„Co se děje, ma chère?“ Henriho měkký, přesto naléhavý tón ji vytrhl ze zamyšlení.

Zvažovala, jestli má dvěma nejdůležitějším mužům ve svém životě říct o zítřejším termínu, rozhodla se ale, že to neudělá. Pověrčivost jí radila, aby o tom mluvila co nejméně. Čím víc bude spekulovat o možných represáliích, tím pravděpodobnější její obavy budou, pomyslela si Édith. Přečkala už tolik těžkých, dokonce ještě nebezpečnějších situací. Nejlepší bude, když si nejdřív poslechne, co je jí vytýkáno. Pak si může promluvit se svými přáteli a uvidí, co budou schopni proti obviněním podniknout.

„To nic,“ tvrdila. „Jsem jen unavená.“

Z Henriho skeptického pohledu vyvodila, že jí nevěří ani slovo.

Zvedla sklenku, ve které se už dlouho nenacházela ani kapka. „Objednáš, prosím, ještě jednu láhev vína? Druhá část za chvíli začne, a pokud jsou interpreti stejně špatní jako Yves Montand, potřebuju naléhavě něco k pití.“ Když chtěl Henri vznést námitky, odbyla to úsměvem: „Ano, ano, já vím. Máš ho rád. A Loulou ho doporučil. Počkejme, jestli i já na něm najdu jednoho dne něco pozitivního.“

Zatímco se Henri rozhlížel po servírce, ozval se gong oznamující konec přestávky. Édith zamyšleně pozorovala, jak se sál znovu plní. Před zítřejší jízdou na Île de la Cité by rozhodně měla udělat zajížďku do Sacré-Cœura zapálit tam svíčku pro svatou Terezii z Lisieux. Přímluvkyně v nebi nemůže škodit a tato světice jí pomohla, už když byla malá dívenka.

„Chtěla jsem zapomenout na sebe, abych dělala radost jiným. Od té doby jsem byla šťastná.“

Louis vypadal jako zasažený bleskem. „Co jste řekla? Promiňte, nerozuměl jsem vám.“

Édith se už podruhé cítila přistižena. Zase si nevšimla, že vyslovila nahlas, co jí táhlo hlavou. Ruka jí vylétla k čelu, zamyšleně si mnula spánek.

„Vlastně jsem nic neřekla. Byla to jen myšlenka. Nic důležitého.“ Byl to citát uctívané světice, který učinila svým životním mottem.

Louis Barrier nebyl ještě tak dlouho jejím impresáriem, aby o ní věděl všechno. Stál před několika měsíci prostě před jejími dveřmi a nabídl jí své služby a ona ho přijala do kruhu oddaných spolupracovníků. Byl to chlapecký typ muže, jakého by měla Édith ráda za bratra. A byl chytrý a rozuměl své práci. Za angažmá v Moulin Rouge vděčila jemu. Byl to moc dobrý nástup její kariéry po skončení okupace. Kdyby její úspěch nenarušovali lidé, kteří nechápali, že nikdy nechtěla nic jiného než připravit potěšení svému publiku. Protože když se jí to podařilo, byla Édith šťastná.

Kapitola 2

„Jméno?“

Policejní úředník se přímo zoufale snažil o autoritu, pokoušel se dát svému hlasu hluboký tón. Byl ještě velice mladý a na paži měl rudou pásku PCF, komunistické strany. Po osvobození obsadili komunisté přes na odiv stavěnou nechuť generála de Gaulla klíčové pozice ve správě Paříže, protože přinejmenším levici nemohly být přisuzovány styky s fašisty vichistické vlády a momentálně nikdo přesně nevěděl, kdo s kým doopravdy kolaboroval. Členové politické odnože odboje byli pochopitelně také bez poskvrny, levice ale získala převahu. Tito většinou mladí muži nepoznali v životě ale zpravidla o moc víc než boj za svobodu. Na výslech s hvězdou jeviště byli připraveni stejně málo jako na život v míru.

„Édith Giovanna Gassionová.“

S hořkou ironií pozorovala reakci svého protějšku. Jeho nervozita byla skoro hmatatelná. Její rodné jméno zvýšilo jeho nejistotu natolik, že měla chuť se zasmát. Kousla se do jazyka.

Chlapi jako tenhle vyšetřovatel byli přímo posedlí tím, aby nevypadali jako slaboši nebo hloupě. Zdalipak se účastnil čistek proti ženám, jimž bylo předhazováno, že provozovaly la collaboration horizontale? Muži dělají někdy hrozné věci, aby si udrželi obraz tvrdého chlapa, přemýšlela Édith. Za svého mládí na Pigallezažila dost takových kohoutích zápasů. Ponižovat ženy, holit jim hlavy, strhávat šaty z těla, plivat na ně, bít je a znásilňovat byl očividně sport. V prvních dvou dnech po osvobození Paříže řádila lůza a mstila se především ženám, skoro hůř než Jakobíni po revoluci. Takoví jsou muži, když propadnou opojení krví. Édith byla šťastná, že toho zůstala ušetřena. Až dosud.

Hledala pohled svého společníka. „Jmenuju se Édith Giovanna Gassionová,“ zopakovala.

Mladý muž zaťukal prstem žlutým od nikotinu na předvolání, které mu při svém vstupu předala. Byl to papír, který jí byl doručen do hotelu Alsina. Ležel na stole, který odděloval jejich místa k sezení. „Proč tady stojí madame Édith Piaf?“

Nacházeli se v malé, skoro nezařízené a spoře osvětlené místnosti. Maličké okno nebylo určitě léta umyté, možná ho ani nikdo za tu dobu neotevřel, tak vydýchaný tu byl vzduch. Édith si položila otázku, proč je tak špinavé. Němci byli považováni za přehnaně pořádkumilovné a čistotné. Možná ale využívali atmosféry ve výslechové místnosti k tomu, aby vykonávali na obviněné nátlak nebo je aspoň znepokojili, možná dokonce udusili. To se ten muž bezpochyby pokoušel udělat i s ní. „Édith Piaf je moje umělecké jméno,“ vysvětlila a zápasila při tom o dech. „Dal mi ho před sedmi roky textař Raymond Asso. Moje rodné jméno zní Édith Giovanna Gassionová.“

„Datum a místo narození?“

„Narodila jsem se devatenáctého prosince devatenáct set patnáct v Paříži.“

Policejní úředník si dělal v kruhu světla, které vrhala na spisy stolní lampa, poznámky. „Rodiče?“

„Jak prosím?“

Krátce vzhlédl. „Jak se jmenují vaši rodiče? Kdo jsou? Co dělají? Kde bydlí?“

Co to má být? ptala se sama sebe v duchu. Jsem příliš stará, aby se mě vyptával na rodiče. A mám toho dost starat se o ně lépe, než se kdy oni starali o mě.

Proti své vůli spolupracovala a zodpověděla otázky: „Můj otec se jmenoval Louis Alphonse Gassion, byl cirkusový umělec, a navíc sloužil v osmdesátém devátém pěším pluku v Sensu.“ Nehrálo roli, jestli se v armádě nějak vyznamenal, což nebyl ten případ, v její situaci ale považovala Édith jeho vojenskou minulost za užitečnou. „Zemřel v březnu tohoto roku na rakovinu plic.“ Polkla, protože ji otcova smrt najednou dojala. Přese všechno. Jednou to byl její otec a staral se o ni lépe než matka. Byl to vlastně docela veselý člověk. Přinejmenším když na něho zbylo při vystoupeních dost peněz. Až do konce. O jeho pohřeb se postaral jejím jménem Henri Contet, účty zaplatila sama.

Vyšetřovatel přikývl a zapsal si to. Pak zvedl zrak a s očekáváním se na ni díval.

„Moje matka se narodila před devětačtyřiceti roky v italském přístavním městě Livornu jako Annetta Giovanna Maillardová. Když zpívá, říká si Line Marsa. To ale podle toho, co vím, už příliš často nedělá.“ Někteří lidé tvrdili, že má hlas ještě krásnější než její dcera. To ale Édith neřekla.

„Bydlíte spolu?“

Z jejího hrdla se přece jen vydral trpký smích. Neplatil mladému muži.

„Nemám tušení, kde moje matka žije. Zkuste to v azylových domech pro bezdomovce nebo polepšovnách. Někde ji najdete. Obvykle se dovím jen prostřednictvím policie, kde vězí. V případě, že zase dělala výtržnosti, příliš pila nebo si vzala moc drogy. Někdy se u mě objeví, když potřebuje peníze. To už ale dlouho neudělala.“

Psal a psal. Dával si na čas.

Nejraději by ho přerušila naléhavou otázkou po důvodu své přítomnosti. Vnitřní hlas jí ale připomněl, že má být opatrná. Zažila už jednou podobnou situaci, když ji policie celé hodiny vyslýchala a dva dny věznila kvůli vraždě Louise Lepléeho. Byla tehdy naivní, plakala a zuřila, svou nevinu tím ale pochopitelně prokázat nemohla. Když ji pro nedostatek důkazů pustili, lpěla na ní ta věc jako list na vlhkém podpatku. Dnes chtěla být chytřejší, klidnější a jednat rozumněji. To ale znamenalo mít trpělivost se svým protějškem, i když to bylo zatraceně těžké.

„Manžel?“

Odpověď byla jednoduchá: „Nejsem vdaná.“

Jako by neslyšel, vyptával se dál: „Děti?“

S touto otázkou Édith nepočítala. Bolelo to mnohem víc než smrt jejího otce a zanedbávání ze strany matky. Od té doby před takřka dvanácti roky byl v jejím životě člověk, o kterém nikdy nemluvila a který přesto zůstane navždy v jejím srdci.

Zpívala na Place Pigalle. Samozřejmě byl Montmartre mnohem lepší okolí než dělnická a přistěhovalecká čtvrť Belleville, z níž pocházela. A tak byl také poslíček Louis Dupont slušnější než více či méně kriminální mladíci, jimiž se Édith obvykle obklopovala. Krásný, štíhlý chlapec. A tak věrný!

Zamilovali se a sestěhovali, přestože jeho matka, majitelka obchodu, byla od samého začátku proti holce z ulice. Když Édith otěhotněla, zabránila sňatku mladého páru. Tlak byl tak silný, že Édith jednoho dne utekla. Hlavně před svou tchyní, ale i před milencem a jeho nudným, příliš předvídatelným životem.

To rozhodnutí ale také znamenalo, že její dcerka Marcelle musela zůstat u svého otce a babičky. Koneckonců ona sama právě dospěla. Když se jí někdy dařilo lépe, zapřísahala se, že vezme maličkou k sobě. Dítě ale dostalo ve dvou letech zánět mozkových blan. Édith se tehdy zoufale modlila, aby zemřela také, aby byla navždy spojena se svou dceruškou. Její modlitby nebyly vyslyšeny.

„Ne.“ Její hlas zněl tvrdě. „Ne, nemám žádné děti.“ Narůstala v ní touha po sklence vína. K uklidnění jejích nervů by ale byla zapotřebí spíš celá láhev koňaku.

Prsty zažloutlé od nikotinu poklepaly na soubor spisů. „Zmínila jste se o jistém Raymondu Assovi. Kdo je to?“

„Dobrý přítel a textař. Od začátku války jsem ho neviděla. Přesně řečeno se naše cesty rozdělily, když byl povolán do francouzské armády.“ Přemýšlela, má-li ještě uvést, že je Raymond židovského původu. Možná má ale její protějšek Židy rád stejně málo jako šansoniérky. I když je Francouz.

Zhluboka se nadechla. „Ráda bych věděla, co je mi vytýkáno. O tom totiž v obsílce nic nestojí.“ Její netrpělivost byla chyba. Pochopila to dřív, než jí přes rty přešla poslední slova. Merde, pomyslela si, rozzlobená vlastní impulzivností.

Vyšetřovatel podle očekávání promptně zareagoval. Posunoval předvolání sem a tam, otevřel lepenkové desky, které ležely pod papíry s poznámkami, a zamyšleně se díval na obsah.

Ze svého místa nemohla Édith rozeznat, co poutá zájem mladého muže. Protože mu nechtěla ještě udělat radost tím, že dá najevo zvědavost, shrbila se, místo aby se natáhla a slídila. Stiskla zuby a přinutila se zvažovat v duchu přednosti burgundského vína oproti jiným odrůdám. Možná alkohol uklidňuje, už když na něj člověk myslí.

Po chvíli desky zaklapl, podíval se na ni, pak zase na předvolání a nakonec ještě jednou na ni. Tentokrát si ji měřil důkladně. „Myslím, že zůstaneme u madame Piaf.“

Édith stálo velké úsilí zůstat zticha. Sotva znatelně kývla.

Jako by cítil, jak v jejím nitru vře neklid, znovu akta nevzrušeně otevřel a začal v nich listovat. Očividně měl spoustu času a pevnou vůli ukázat, že má lepší nervy než ona.

Nakonec jakoby mimochodem zamumlal: „Jste zpěvačka a vystupujete v Německé říši…,“ výmluvně zmlkl.

Ničím jsem se neprovinila, projelo Édith hlavou.

Nahlas řekla: „Ráda cestuju.“

„Ke skopčákům? Madame, vystupovala jste v Německé říši!“

„To nepopírám. Zpívala jsem před francouzskými válečnými zajatci.“

„V Německu!“

„Moji posluchači byli francouzští váleční zajatci,“ trvala na svém.

Muž, jehož jméno neznala, vytáhl něco z hromádky papírů. Byla to fotografie. Přisunul ji po stole k ní. Mlčky čekal na její reakci. Co k tomu ale mohla říct? Nepopírala žádné ze svých vystoupení v nepřátelské sousední zemi.

Na obrázku stála uprostřed velké skupiny mladých mužů, kteří na sobě neměli kvůli teplému počasí a namáhavé práci ve Stalagu III B v jihovýchodním Braniborsku košile. Vesměs to byli dobře stavění Francouzi, očividně ale pohublí, ba vychrtlí. Mnozí z nich byli zaměstnaní ve zbrojařském podniku nebo chemické továrně v městečku Fürstenberg, většina ale dřela na kanálu, který spojoval řeky Odru a Sprévu, aby vybudovali pro nacisty říční přístav. Édith vlastnoručně připravovala pro francouzské vojáky držené v německých táborech balíky s potravinami a hygienickými potřebami. Když vystupovala před válečnými zajatci, doufala, že svými šansony utiší jejich stesk po domově a dodá jim trochu naděje. To jí přece nemůže nikdo vyčítat. Nebo snad ano?

V Édith stoupalo zoufalství. Zmocnila se jí nejistota. A mírná panika. Setkala se s pochmurným pohledem svého protějšku.

V kuželu světla stolní lampy přistála druhá fotografie. Byl to snímek veselých, dobře živených a elegantně oblečených lidí. Všichni do jednoho to byli francouzští umělci, kteří pózovali v Berlíně před Braniborskou bránou. Uprostřed Édith, v pozadí vlajky s hákovým křížem. Památka na cestu vhodná do alba, nikoli do policejních akt.

„Madame Piaf, přijala jste angažmá skopčáků a dopustila jste se tím kolaborace!“ Tón mladého muže byl najednou ostrý, jako by mutoval. Její provinění ho očividně pobouřilo. „Podle paragrafu sedmdesát pět Code pénal je předávání zpráv nepříteli trestné.“

Slyšela, že je tento zákon používán pro trestání collaboration horizontale. Mluvilo se v těchto dnech v Paříži o různých věcech, Édith byla ale přesvědčená, že jí se to netýká. Během okupace sice udržovala nějaké milostné vztahy, ale i ten sebemenší flirt měl stejnou státní příslušnost jako ona. Němečtí Fricové nebyli podle jejího gusta. Jak má proboha vysvětlit svému protějšku, že dává přednost tmavým typům, jako byl její otec? Blonďatý Henri Contet představoval výjimku, jejich aféra však nabrala rychleji než jindy přátelský charakter. To sem ale nepatřilo. Patrně ale asi fakt, že jsou na předložených fotografiích zobrazeni jen Francouzi.

„Och, mon dieu!“ vyhrkla. „Nedotkla jsem se jediného Němce!“

„To říkají všechny,“ opáčil policejní úředník suše. Shrábl zdánlivě přitěžující fotografie a uložil je zpátky do lepenkových desek. „Není mým úkolem rozhodnout, jak s vámi bude naloženo, madame Piaf. Byl jsem pověřen jen prvním výslechem. Vaše podklady budou předány Comité d’épuration des professions d’artistes. Vašeho případu se ujme komise.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Madame Piaf a píseň lásky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.