Adriana Krnáčová

Zpupnost

Všechny postavy, příběhy i zápletky, které by ve čtenáři mohly vyvolávat dojem, že se zakládají na pravdě a odrážejí skutečné lidi a děje, jsou jen a pouze výtvorem autorčiny fantazie. Jakákoli podobnost je tedy čistě náhodná a autorkou nezamýšlená.

ZPUPNOST

Copyright © Adriana Krnáčová, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6990-0

Věnováno Ještěrce

Zpupnost (řecky hybris) původně označovala jednání smrtelníka, který nezná svou míru vůči bohům, vůči králi a později i vůči obci, rouhání a vzpouru proti řádu světa. V městských státech se hybris pokládala jednak za urážku ostatních, jednak za nebezpečnou provokaci, jež může vyvolat pomstu a násilí. Aristotelés vymezuje hybris takto: „… zahanbení, zneuctění oběti ne proto, aby člověk něčeho dosáhl, ani proto, že se mu něco přihodilo, ale jen z vlastního potěšení. Hybris není pomsta za minulé urážky. Příčinou tohoto potěšení je, že si lidé myslí, že hanobením druhých posilují svoji nadřazenost.“ (Wikipedie)

PROLOG

Nebyl to povedený den. Studený podvečer se povaloval v typické pražské šedi. Provoz se plazil po magistrále a nic nenasvědčovalo tomu, že by se právě dnes mělo přihodit něco výjimečného. Únor je zvláštní měsíc. Buď může mít podobu ozývajícího se jara, anebo taky belgické mlhy, tedy vlezlého chladu a vlhka. A dnes bylo chladno. V holešovické hasičské stanici vládla pohoda. Po večeři se členové pohotovostního týmu bavili každý po svém, četli si, telefonovali nebo sledovali televizi. Klid byl náhle přerušen pronikavým zvukem sirény. Zmechanizované a maximálně účelné pohyby přesunuly posádku během několika minut na cestu na Prahu 9. Do areálu bývalé Kolbenky se sjíždělo několik družstev záchranného systému. Z vysílačky se ozývaly přesné pokyny, kam a jak se zařadit, co se od které skupiny očekává, kdo je velitel zásahu.

Marcel Velek mezi hasiči nevynikal výškou, ale zcela jistě zkušenostmi. A protože se dokázal vyjadřovat stručně a jasně, často ho zvali do televize, aby moderátorům vysvětloval, jak se postupuje při různých katastrofách, zemětřeseních nebo povodních. Nesnášel to. Co by měl sakra říkat? Že je to průser, že pravděpodobnost přežití po sesuvu části horního masivu na vesnici tvořené z valné části z chatrných chaloupek se limitně blíží nule? A co? Koho to zde zajímá? Koho zajímalo v jeho rodné vesnici, kolik lidí vytáhne ze sutin zříceného domu v Itálii nebo Indii? Sám se necítil jako hrdina, ačkoli nejednou skončil v nemocnici s nejrůznějšími zraněními – naposledy to byly dva naštípnuté obratle. Po otravné tříměsíční rehabilitaci nastoupil do plného výkonu. Sice již nejezdil na zahraniční mise, ale byl považován za experta v oboru.

„Jak to vypadá?“ zeptal se velitel holešovického oddílu.

„Zatím nemáme požár pod kontrolou, tak se přesuňte na jižní stranu. Zadní hala se mi nějak nezdá. Ještě to úplně nepropuklo, ale buďte opatrní. Nevíme, co je uvnitř.“

„Rozumím,“ odvětil dvoumetrový velitel a obratem vystřelil několik rozkazů své jednotce.

Snad tam nebydleli bezďáci, pomyslel si Velek. A když jo, tak doufejme, že stihli utéct.

Bylo nad ránem a zásah pomalu končil. Doutnající zbytky hal, mokro a všudypřítomný štiplavý zápach připomínající několik dílčích vítězství ohně. Posádky dobrovolných hasičů nasedaly do vozů a postupně opouštěly místo dění.

„Veliteli Veleku! Potřebujeme vás tady.“

Oslovený se na kolegu z holešovické jednotky tázavě otočil.

„Co se děje?“

„Mno, nejsem si jistej, ale řekl bych, že máme dvě mrtvoly.“

„Kde? Odveďte mě tam,“ odvětil klidně velitel.

Hala na konci areálu byla v podobném stavu jako ostatní budovy. Vyhořelý vnitřek, z fasády stékala voda a celá budova doutnala. Velek si bezděky vzpomněl na Bosnu. Na vybombardované domy a mrtvé lidi uvnitř, někdy těla ohněm znetvořená k nepoznání.

Překračovali začouzené fragmenty zařízení, palety, trámy a haldy nějaké hmoty, která sice vzplanula, nestihla však shořet. Těla ležela spořádaně vedle sebe, ztuhlá, se zkroucenýma rukama a nohama. Velkovi bylo jasné, že zuhelnatělé zbytky nedávaly moc šancí na rychlou identifikaci. Ale nebylo pochyb: šlo o lidské bytosti.

„Zavolejte koronera,“ houkl. Bylo mu jasné, že tohle nejspíš nebyl obyčejný požár.

1

Zasedání vlády je nevyzpytatelné. Nikdo neví, kdy bude konec. Je těžké plánovat program, pokud nejste zrovna ten, kdo vládu řídí. Matěj Hrubý jím nebyl. Patřil k početnému personálu, který podporuje, radí, zařizuje a v některých případech i manipuluje. Diplom z Oxfordu ho předurčoval ke kariéře minimálně na zamini, on se však rozhodl založit si poradenskou firmu a zůstávat raději v pozadí. Práce s informacemi pro něj byla vždy důležitější než formální moc. Nepotřeboval stát v první linii a za všech okolností vzdorovat orkánu. Matějovým úkolem bylo chránit zadek nebo záda těm, kdo v první linii stojí.

Záleží na tom, kde byl dotyčný nejzranitelnější.

„Ahoj, Matěji,“ ozvalo se ze sluchátka. Neměl to zvedat, bylo mu jasné, že tohle bude otravné. „Už jsi to zařídil? Bude to?“ tázal se hlas.

„Jo, je to v běhu,“ odvětil tázaný s nevolí v hlase, kterou citlivější osoby musely postřehnout.

„A kdy to bude?“ dotíral hlas.

„Musí rozhodnout zastupitelstvo a zasedání je naplánované až na konec příštího měsíce.“

„Dobře, a je to jistý? Projde to?“ Dotěrnost se stupňovala.

„Myslím, že ano,“ odtušil Matěj s již slyšitelným napětím.

„No jen aby, věnoval jsem se tomu velice intenzivně, jestli mi rozumíš.“

„Nevím, co myslíte, ale udělal jsem pro to maximum. Musím končit, volají mě do sálu,“ zalhal Matěj a přerušil hovor.

Takoví klienti jsou za trest, pomyslel si. Ale platí dobře a včas. Problém je v tom, že se občas utrhnou a jednají na vlastní pěst, a do situace tak vnášejí chaos. Kvůli přílišnému tlaku pak jeden ztrácí přehled, a když není přehled, což platí pro složité situace dvojnásob, smrdí to průšvihem. Musí Klienta nějak uklidnit, aby nenapáchal škodu, jež by se pak jen těžko napravovala. Jedině kladný výsledek mu zajistí proplacení faktury. Přičemž celá ta věc není nějak zvlášť složitá, nebýt toho, že se radnice moc nemá k tomu, aby schválila změnu územního plánu, kterou Klient požaduje. Technologické centrum na kraji Prahy není nic špatného, jenže ty kamiony se tam musí nějak dostat. Jasně, městská část může dělat problémy, ale pokud je starosta rozumný, mělo by to klapnout.

2

Ve Strakovce se jeden moc nenají, na rozdíl od parlamentní restaurace nebo bufetu, kde si za pakatel můžete koupit cokoli, ale co je důležitější, můžete zde vytěžit hromadu hladových poslanců, kteří nejsou skoupí na slovo. Jeden by se divil, jak jsou všichni sdílní, když jim trochu kručí v břiše.

Matějova výhoda byla, že neměl žádnou viditelnou výhodu, ale ani nevýhodu. Nebyl příliš vysoký ani příliš malý. Postava souměrná, a kdyby se intenzivněji věnoval sportu, dala by se označit za atletickou. Jenže pravidelnému pohybu bránilo pracovní nasazení a skutečnost, že s takovými klienty, jaké měl, nešlo moc dobře plánovat denní harmonogram. Plavé vlasy nedbale zastřižené a pronikavé zelené oči z něj dělaly lákavý objekt pro mladé i starší ženy. Pamatoval si, co mu jednou řekla jeho o několik let starší přítelkyně: „Miláčku, ty stejně nejlíp vypadáš v obleku. To bych ti uvěřila úplně cokoli.“ To však bylo dávno a Annie je teď šťastně vdaná za nějakého britského developera a čeká druhé dítě.

Naposledy s ní mluvil před měsícem, když se provalila aféra kolem Oxford Analytica. Již předtím se chytli kvůli brexitu, přičemž Annie zastávala odmítavé stanovisko s poukazem na to, že po odtržení přijde Británie o významnou pozici v geopolitickém uspořádání. Matěj byl naopak jeho příznivcem. Jako studenti politologie na Oxfordu se často bavili o budoucnosti Evropské unie, Blízkém východě, Rusku, Číně a pochopitelně USA. Mezinárodní univerzitní prostředí poskytovalo ideální prostor, kde se nadějní politologové a historici mohli v debatách navzájem provokovat, nesouhlasit spolu a obhajovat vlastní názory. To vše mu v Česku chybělo.

Pípnutí esemesky.

Půjdeme dnes někam? Říkals, že se máš s někým sejít a že můžu jít s tebou…

Agáta byla jeho nový úlovek. Nic vážného, šestým rokem studuje jakousi ekonomickou školu a u toho dělá modeling. Seznámili se na akci nějaké městské firmy. Sbalil ji a skončili u něj na Vinohradech.

Jo, vyzvednu tě v sedm večer u tebe. Kam půjdeme?

Ještě nevím. Tak v sedm.

A co si mám vzít na sebe?

To je jedno, jdeme na večeři. Tak zatím, ukončil Matěj konverzaci.

Uvidíme, jak se to bude vyvíjet, pomyslel si. Moc naděje tomu nedával. Je sice hezká, ale jeho víc braly intelektuálně zajímavější bytosti. Vytočil Gabrielovo číslo. Nechal to třikrát zazvonit, pak zavěsil a poslal raději krátkou zprávu na Threemu. Gabrielovi psal jenom na Treemu.

Gabriel Novotný byl oficiálně zaměstnán v prestižní poradenské a auditorské společnosti. Jeho pozice se jmenovala senior consultant pro business development, což znamenalo, že může dělat všechno, aniž by to musel nějak extra hlásit. Ve skutečnosti byl operativcem v oddělení utajených operací v Národní centrále proti organizovanému zločinu. Poradenskou společnost si vybral, protože mu to připadalo jako ideální krytí. Díky tomu se dostal všude a nikomu nebylo podezřelé, že se vyptává, někdy i na věci, které nesouvisely s předmětem jeho chystané analýzy. V průběhu studií na ekonomce se zajímal především o daně a statistiku. Nikdy neměl problém s matematikou, na rozdíl od cizích jazyků. Překážky je nutné překonávat, řekl si a v posledním ročníku se zapsal na intenzivní kurz angličtiny a v průběhu léta v jihoanglickém Brightonu dva měsíce poctivě studoval jazyk ve společnosti multikulturní party a pod dozorem nesmlouvavé lektorky.

Ze začátku to šlo ztuha, ale pak se rozmluvil a po pár týdnech už nikterak sofistikovaně a košatě, nicméně vesele konverzoval převážně v místní hospodě s podporou minimálně dvou pint guinnessu. Svůj podíl na tom měla i Tamara, kterou do Brightonu přivedla také angličtina.

Tamara studovala na Lvovské univerzitě programování a komunikační technologie a měla pocit, že by se vyjma počítačové terminologie měla naučit i mluvit normálně anglicky. Nebyla nijak zvlášť hezká, takový ten charakteristický slovanský typ – širší obličej s výraznými lícními kostmi, bledou pletí, ale překrásnýma modrozelenýma očima a dlouhými, hustými řasami. Gabriel si vzpomněl, co mu vždy říkávala jeho sestra: Když se chceš naučit jazyk, najdi si milenku, co neumí česky. A Tamara mluvila pouze ukrajinsky a rusky. Gabriel neuměl ani jeden z těch jazyků. Zatímco jeho rodiče měli ruštinu ve škole, jemu se tahle povinnost už vyhnula. Na jedné straně to byla úleva, ale postupným pronikáním evropských společností na ruský trh a ruských podnikatelských skupin na český trh se tato nevědomost stávala nedostatkem. Nyní se ovšem věnovali angličtině, což jim šlo opravdu skvěle, protože oba měli motivaci. Znalosti prohlubovali i po kurzu společně na pokoji – jednou u něj, podruhé u ní. Dvouměsíční pobyt se chýlil ke konci a oba věděli, že udržovat vztah na dálku není snadné, a snad ani žádoucí. Nebyla to ze začátku žádná velká láska, spíš si vyhovovali v mnoha ohledech. Intelektuálně i tělesně.

Poslední týden byl náročný, plný zkoušek a testů. Každý večer zkouškového týdne pak s celým ročníkem, který tvořila pestrá směsice lidí různých věkových kategorií, vždycky zakončili v hospodě.

Návrat do všedního dne byl po těch dvou měsících obtížný. Gabriel si velmi rychle zvykl na anglickou snídani, na lehkost bytí, procházky na pobřeží, večerní diskuse s kamarády a na Tamaru. Po dvou měsících se stala součástí jeho života a teď, po návratu do Prahy, mu chyběla její přítomnost, humor, šarm a taky pravidelný sex. Od té doby se vídali, jakmile to bylo možné. Jednou letěl on do Kyjeva, jindy ona do Prahy. Jejich vztah trval více než rok a nějak se nechýlil ke konci, právě naopak. Tamara mezitím získala lukrativní místo systémového inženýra v kyjevské pobočce Adobe a strmě stoupala po korporátním žebříčku. Sice se občas zasnila a přála si trochu větší vzrušení v práci, jenže peníze byly skvělá náplast na to, že musela každý den dělat to, co ji nikam neposouvalo. Jejím koníčkem bylo programování aplikací, brouzdání v darknetu a pařby s hackerskými kamarády ze střední školy. Zpráva na Viberu ji vyrušila z práce.

How it’s going? ptal se Gabriel.

Slowly, I miss U, odpověděla.

I miss U too. Any plans for the weekend? přiletělo vzápětí. Working, going out with friends. Nothing special. And you? Work, work, work.

Jejich společným jazykem byla a zůstala angličtina. Dílem proto, že to bylo praktické, dílem jim to připomínalo jejich setkání a pobyt v Brightonu.

What about visiting Prague again? zeptal se s nadějí.

Maybe next weekend, I’m busy, dorazila obratem odpověď.

Škoda, řekl si Gabriel. Nebyl nadšený, neboť si vybudovali skvělý a nekomplikovaný vztah na dálku. Oba byli ambiciózní a věděli, že pokud chtějí zůstat spolu, nesmí si stát v cestě. I proto bylo prostorové odloučení více než užitečné.

So well, let me know about next week, rezignoval Gabriel.

OK and LU, uzavřela Tamara a připojila ke zprávě emotikon s polibkem.

3

Druhé patro na pražském magistrátu bylo vždy tiché a prázdné. Primátorské prostory byly oddělené od kanceláří ostatních radních. Sem se mohl dostat každý, radnice byla naprosto nechráněná před vnějším světem. I když ředitel bezpečnosti upozorňoval na potenciální hrozby, populistická odpověď ze strany některých radních zněla: „Lidi se sem musí dostat.“ Řediteli v podstatě ani nešlo o to, aby bránil lidem ve vstupu do budovy, ale aby měl alespoň přehled, kdo tam chodí. Mnozí radní ovšem byli naopak rádi, že je to tak, jak to je.

Matěj Hrubý mířil za Pavlem Dolanským, radním pro dopravu a sport. Sekretariát byl úplně prázdný. Ačkoli byl čas oběda, nebylo zvykem, že by sekretariát nebyl obsazen. Chvíli čekal, a když se nic nedělo, zaklepal a bez čekání otevřel dveře do náměstkovy kanceláře. Tři osoby se překvapeně otočily ke dveřím.

Náměstek, ředitel Dopravního podniku a ještě jedna osoba, kterou Matěj znal pod jménem Trnka.

„Zdravím, neměli jsme schůzku?“ adresoval svůj pozdrav k náměstkovi.

„Jasně, už končíme, počkej na mě venku,“ odvětil zjevně nepříjemně zaskočený náměstek. Nebyl rád, že ho viděl s těmito lidmi. Věděl, že Matěj má dobrou představivost a umí si dát dvě a dvě dohromady, a i kdyby se nic nedělo, tak přítomnost všech tří osob na jednom místě mohla člověku znalému prostředí vyvolat nejednu otázku spekulativního rázu.

Matěj se uvelebil v křesle před kanceláří. Po chvíli se otevřely dveře a z místnosti rychle vyšli ředitel a Trnka. Kývli na Matěje a zmizeli.

„Tak pojď dál,“ zavolal na něj náměstek.

„Kdo to byl ten chlapík s ředitelem?“ zeptal se Matěj.

„Trnka, dělá na Dopravním podniku a ředitel si ho přivedl,“ zalhal náměstek. Trnku vídali v podniku, ale v seznamech zaměstnanců bychom ho nenašli. Byl to člověk, který zařizoval nejrůznější úkoly. A nikdy nešlo o banality. Leccos se o tom sice šuškalo, ale až na pár jedinců nikdo nic konkrétního nevěděl. Trnka byl prostě nenápadný. Předurčovala ho k tomu drobná, šlachovitá postava, prošedivělé vlasy, pomalé pohyby. Když ho člověk potkal na chodbě, měl pocit, že vidí vlka. Matěj o něm slýchával nejrůznější zvěsti, které se daly shrnout do lapidárního sousloví „prodejná děvka“. Šel s tím, kdo platil, respektive kdo platil víc. Matěj se nezdržoval a rovnou vypálil:

„Tak jak to bude s tou územní změnou? Slíbil jsi, že to bude ještě do konce roku, a máme listopad…“

„Vím, vím, ale radní to zablokovala. Víš přece, jaká je,“ vymlouval se na kolegyni, která v tom tentokrát výjimečně neměla prsty. „Poptám se a dám ti vědět. Asi se to potáhne. Není to tak jednoduchý, jak jsem si původně myslel.“

Zajímavý, pomyslel si Matěj. Když tady byla kanadská velvyslankyně s investorem a celou delegací, tak všechno bylo „oukej“ a „no problem“, a on měl dojem, že opravdu nic není problém. Jenže teď to evidentně problém je a na něm je zjistit, kde a proč se to zadrhlo. Potřebná územní změna, která by zajistila možnost zásobování technologického centra nebo jen obyčejný solidní přístup, nebyla očividně úplně snadnou záležitostí ani pro někoho, kdo si mohl dovolit rozhodování uspíšit díky dobrým kontaktům, znalosti prostředí a balíku peněz. Slibovat územní změnu za rok, navíc když v koalici máte zelené aktivisty, kteří při spojení „technologické centrum a územní změna“ v jedné větě tuší nějakou podlost, byla v pražském magistrátním prostředí čirá utopie. Na Matěje tlačil Klient, který mu už zaplatil zálohu za vyřízení, tak s tím musel pohnout. Nepomohlo by celé věci, kdyby se podělil s náměstkem? pomyslel si. Myšlenku ihned zavrhl, jelikož mu bylo jasné, že jeho omezené prostředky by na „urychlení“ územní změny nikdy nestačily. Co by tak toho mladýho kluka, který se pohybuje v politickým prostředí magistrátu s bravurou komunistickýho papaláše, konečně přimělo k činu? Bude muset na něco přijít.

„Tak jak to chceš zařídit?“ zeptal se po chvíli Matěj.

„Hele, nestarej se, já to už nějak zvládnu, ale jak říkám, bude to chvíli trvat…“

„Tak ať to netrvá věčnost!“ houkl Matěj a na formální otázku, jestli si něco nedá, jen mávl rukou.

„Díky, ale už musím letět, měj se!“

Pár minut před sedmou Matěj zaparkoval na Rohanském nábřeží a poslal Agátě esemesku. Bydlela v jednom z moderních komplexů, které zde vyrostly po záplavách v roce 2002. Před povodní byl Karlín místem, kam nebylo radno chodit večer o samotě. Za patnáct let už čtvrť pulzuje životem a jako vír přitahuje mladé lidi z celé Prahy. Co byly kdysi Vinohrady nebo Letná, je dnes Karlín. Agáta dostala byt od bývalého přítele, údajně investičního bankéře, jak přiznala Matějovi. Zanechal jí ho i se zařízením a odstěhoval se zpátky do Washingtonu, jakmile zjistil, že v posteli sice je ta pravá, ale teplou večeři mu rozhodně den co den chystat nebude. Několik nepříjemných rozhovorů ho utvrdilo v tom, že bude lepší z tohohle vztahu vycouvat. Kdyby se proslechlo, jak spolu řádili, asi by to jeho rodina a obchodní partneři jen tak nerozdýchali. A jelikož si s Agátou opravdu moc pěkně užil (ještě po měsíci v Americe měl záda samou podlitinu a jizvu od bičování), byl velkorysý a byt jí prostě nechal.

„Kam jdeme?“ zeptala se, jen co dosedla do sedačky v autě a uvítala Matěje letmým polibkem.

„Next Door.“

„Aha,“ přitakala a dál se věnovala svému mobilu.

Tu restauraci neměla ráda. Byl to takový jídelní open space, kde jí moc nechutnalo a všichni na sebe viděli. Taková rádoby trendy česká kuchyně na alternativní způsob. V praxi to ale znamenalo jenom jedno: maso a zase maso v různých variantách. Nebo ještě nějaké podivné polévky.

Dorazili na místo, kde na ně už čekal Gabriel. Štíhlý a urostlý muž s nakrátko zastřiženými vlasy, snědou pletí a jasně modrýma očima. S takovou vizáží mohl klidně dělat modela nebo gigola. Jeho přitažlivost ještě umocňovalo vystupování. Zdálo se, že ho nic nemůže rozhodit, klid z něho vyzařoval jako aura. Přátelé se srdečně přivítali. Matěj představil Agátu a usadili se ke stolu. V průběhu večera moc nemluvila, spíš poslouchala povídání kluků, kteří sdíleli společné dětství a část dospívání. Večer se pomalu chýlil ke konci, když najednou Gabriel upřel pohled na Agátu a zeptal se:

„A ty děláš co? Matěj říkal, že modelku…“

„Dělám reklamy, pořád něco jinýho,“ odvětila zaskočena přímým dotazem.

„A jakou reklamu děláš právě teď?“ nedal se odbýt Gabriel.

„Na špagety,“ opáčila stroze.

Bylo jasné, že o práci moc mluvit nechce, proto se Gabriel dál neptal. Dopili poslední drink, rozloučili se a slíbili si, že se brzy sejdou na osmičce, kde to znají, v oblíbené hospodě U Jarolímků. Matěj zavezl Agátu domů, a když se místo naplnění večerních příslibů vymluvila na bolení hlavy, zklamaně zamířil do svého bytu. V hlavě mu vrtalo setkání na magistrátu s Trnkou. Co je tak důležité, aby se sešel náměstek s ředitelem a s Trnkou přímo na radnici? Taková setkání se nekonají v kancelářích radních, ledaže jde o něco velice důležitého, co nesnese odkladu a je třeba to vyřešit okamžitě. Co to mohlo být? přemýšlel Matěj. Pípnutí esemesky jej vytrhlo z úvah. Psal Gabriel.

Kdes k ní přišel?

Potkali jsme se na nějaký party před měsícem. Proč? odpověděl Matěj.

Mám pocit, že ji odněkud znám, ale nevím odkud… Snad jsi s ní nechodil… Tlemící se emotikon.

Ne, spíš z práce… Když si vzpomenu, tak ti to řeknu, až se sejdeme…

Fajn, dobrou.

Gabriel věděl, odkud ji zná, už ve chvíli, kdy se potkali v restauraci. Před několika lety pracoval v utajení na nějaké akci, ve které šlo o pašování kvalitních padělků luxusních výrobků. Měl se tehdy sejít s nějakým překupníkem v obchodním centru v Butovicích. Přišla s ním i mladá žena. Agáta. Údajně tlumočnice, jenže ten překupník, Ahmed se jmenoval, mluvil plynně česky, a mladá žena neřekla ani slovo. Měl dojem, že Araba hlídá. Vypadala sice jinak, ale byl si jistý, že je to ona.

Matěj hodil klíče na barový pult, který mu sloužil jako stůl a odkladiště věcí, zapnul televizi a vzápětí zapomněl na esemesky. Soustředěně sledoval noční zpravodajství, diskusi, která kromě těch, kdo se točí kolem politiky, nikoho moc nezajímá.

4

Rada hlavního města zasedala pravidelně v úterý v 9.00 ráno. S primátorem ji tvořilo jedenáct členů, které do rady vyslaly čtyři strany, jež se rozhodly uzavřít koalici na principu čistého a transparentního vedení města. Emanuel Kolejář byl náměstkem pro ekonomiku a rozpočet. Nedalo se říct, že by tomu nějak mimořádně rozuměl nebo k tomu měl předpoklady, natož že by ho práce těšila. K funkci se dostal doslova náhodou. Když se rodila magistrátní koalice, byl nominován jako odborník, navíc s profesorským titulem. Nikomu nevadilo, že vyučoval jakýsi obskurní předmět na soukromé vysoké škole, která studentům umožňovala rychle vystudovat. Hlavní důvod jeho nominace byl, že strana v okamžiku voleb do zastupitelstva neměla lidi. Profesorský titul stejně jako bílý plášť působí na voliče jako rohypnol. Občas slýcháme dotaz, proč by měl úspěšný lékař vstupovat do politiky, a totéž platilo i pro úspěšné právníky nebo vědce. Kdyby byli tak úspěšní ve své profesi, jak sobě i ostatním často namlouvají, proč by vstupovali na minové pole klientelismu, hlouposti a nevraživosti? Eman Kolejář nebyl žádnou hvězdou a primátor se vždycky obával, že jakmile si vezme slovo, může vypnout pozornost nejmíň na třicet minut. Skutečným vládcem nad rozpočtem byla ředitelka odboru rozpočtu, která přežila nejednoho primátora a věděla o městě a jeho procesech ze všech nejvíc. Emana ke svému životu opravdu nepotřebovala, vlastně ho nepotřeboval nikdo, a to byl i důvod, proč tak intenzivně upozorňoval na svoji existenci.

Jeho hvězdný okamžik nastal právě dnes, kdy zastupoval nepřítomného primátora na radě.

„Kolegové… Můžeme začít?“ zeptal se nesměle přítomných. Nebyl slyšet. Jeho hlas zanikl v živé diskusi radních, ředitelů odborů, předsedů různých výborů. Kolejáře si prostě nikdo nevšímal.

„No tak, kolegové, druhý pokus! Můžeme začít?“ zahlásil do mikrofonu náměstek. Nic se nezměnilo, tedy vyjma Emanovy nervozity, která začínala sílit.

„Pan náměstek by rád začal!“ zavelel rázný hlas, který patřil ředitelce odboru rozpočtu.

Švitoření ustalo a všichni se disciplinovaně usadili do lavic. Kolejář zahájil zasedání rozvleklým přivítáním, jež dávalo tušit, že to dnes bude hodně dlouhá schůze. První návrhy, které předkládal, patřily primátorovi. Šlo o materiály z oblasti informatiky a Kolejář měl zjevnou potíž přečíst technický text plný cizích výrazů, z nichž některé očividně viděl na papíře napsané poprvé v životě. Zoufale se snažil o plynulé čtení, které se mu nedařilo, a tak opakoval věty několikrát. Nejistě těkal očima po sále v naději, že najde podporu u ředitele informatiky, jenž by jeho utrpení ukončil. Nikdo, tedy ani ředitel, mu nevěnoval pozornost. Pak byly na řadě materiály týkající se dopravy a následně měl mluvit zase Kolejář. Naštěstí se jednalo jen o dvě věci, jejichž obsahem byly dvě malé dotace městským částem. Sice šlo o malé a nevýznamné položky v seznamu věcí, které bylo ten den třeba projednat, ale pro Kolejáře to byl dobrý důvod, jak na sebe upozornit. Nadechl se a pustil se do čtení důvodové zprávy, kterou mu připravil odbor, ale již si sám v předvečer ještě poupravil. Malé oči za kostěnými brýlemi těkaly zleva doprava, když se prokousával textem. Text byl nezajímavý stejně jako ten, kdo ho četl.

Eman byl takový Cvach na radnici. Titul získal těsně po revoluci, kdy ho ve slepém nadšení ze změny společenského řádu dávali málem každému, kdo přímo nekolaboroval s komunisty, byl zticha a užíval si výhod akademického závětří. Mezi nimi i Emanu Kolejářovi. Prostě si svůj titul vyseděl. Opisoval ze svých dříve vydaných textů pořád dokola, až se jeho seznam publikací rozrostl na několik stránek. To ale na radnici nikoho moc nezajímalo. V drsném politickém prostředí magistrátu bylo potřeba být ve střehu a mít schopnost vytušit i to, co snad nikdy nenastane. Eman neměl ani jednu z těchto klíčových vlastností a svoji rozladěnost z nedocenění okolím mírnil skleničkou bílého.

Rada se chýlila ke konci a všichni už se nedočkavě těšili na oběd, což bylo především pro předsedy výborů z nejsilnější politické strany na radnici, kteří beztak neměli celý den do čeho píchnout a sezení na radě považovali spíš za narušení jejich denního programu, vrcholem dne. Pokud se nejednalo o něco, na čem měli výsostný zájem, zasedání rady prospali nebo se jím pronudili. Kazimír Grolík, radní pro majetek, si balil věci a spěchal do kanceláře, kde na něj čekalo už několik lidí.

„Ahoj, Kazimíre,“ volal na něj hlas, patřící podsadité postavě valící se mu v ústrety.

„Tak jak to bude s tou dozorčí radou?“ zeptal se tlusťoch rovnou bez zdvořilostních frází.

Košile s krátkými rukávy jen tak tak obepínala tělo, knoflíčky na břiše byly vystaveny maximálnímu tahu a hrozilo, že je každou chvíli odstřelí. Masivní krk nedovoloval dopnout košili, takže z rozhalenky drze vykukoval trs prošedivělých chlupů, přes které se vlnily tři řady zlatých řetízků, jeden z nich s medailonkem. Z rukávů čouhaly potetované masité pracky, ale z kdysi pevných svalových pletenců teď zbyla jen povislá sulcovitá hmota. Z nepadnoucích kalhot jedovatě vykukovaly červené polobotky se žlutými tkaničkami. Kulatý, věčně rudý obličej dával tušit, že tlusťoch trpí vysokým tlakem a láskou k tvrdému alkoholu a nezdravému jídlu.

Grolík se mackovi snažil na poslední chvíli někam zmizet, ale bohužel nebylo kam. A dělat, že mu právě volá někdo nesmírně důležitý, ho napadlo, až když už bylo pozdě. Věděl, že neměl slibovat, co nemohl splnit, jenže si nedokázal pomoci. Aby se nemusel dlouho zabývat požadavky, které na něj doléhaly z různých stran, vždycky všechno bleskurychle odkýval. Postupem času si vysloužil přezdívky Slibotechna a Hladký Kazo. Jeho věčné „není problém“ se míjelo se schopností něco dotáhnout do konce, což začalo být problémem nejenom pro klub jeho partaje.

„Nazdar, Tony, jasně, vždyť jsem ti to slíbil,“ zazněla odpověď.

„Ale zatím jsem nemluvil s ostatními koaličníky. To víš, slíbili jsme si, že personální otázky budeme řešit společně…“

Tahle odpověď Tonyho moc neuspokojila. Hlasování na zastupitelstvu bylo velice často podmíněné nějakou reciprocitou, tedy řídilo se principem něco za něco, a v tomto případě šlo o místo v dozorčí radě jedné z městských firem. Už teď litoval, že něco takového slíbil, neměl však jinou možnost. Z tohoto se jen tak nevyvlékne. Tony je urputný a jde si za svým. Nechtěl se dostat do konfliktu ani s primátorem, ani se šéfem klubu, ačkoli šéf klubu představoval menší problém. Obsazování dozorčích rad v městských firmách byla nevděčná disciplína. Grolík nebyl hlupák a věděl, že pro správcovskou firmu potřeboval do dozorčí rady odborníky, nejenom politiky, pro něž byla každá koruna dobrá, ale kteří netušili, jaká je jejich role v dozorovém orgánu společnosti – a kteří nikdy nic pořádného neudělali. Ale odborníků bylo na rozdíl od rádoby politiků v politických strukturách pomálu. Věděl taky, že dříve nebo později si Tony do dozorčí rady nějaké společnosti sedne. Moc možností neměl, pokud chtěl zachovat koaliční klid.

„Hele, tak příští týden, dýl už čekat nebudu,“ vyprskl na něj

Tony, polykající čtvrtý croissant naditý šunkou a sýrem.

„Jasný, to zvládnem, spolehni se,“ obratem přislíbil Grolík.

Tony se otočil a odchvátal za dalším kolegou, s nímž řešil nějakou sportovní dotaci, kterou měl dostat spřátelený klub.

5

Stroje tiše vrněly. Dýchají přístroj v pravidelných intervalech zvedal hruď pacienta, do žil mu kapala průsvitná tekutina a monitory oznamovaly, že se stav zatím nemění. Jednotka intenzivní péče na traumatologickém oddělení motolské nemocnice je klidné pracoviště. Sehraný tým sester a lékařů předvádí každý den vysoce profesionální výkon v naději, že se jim podaří zachránit to, co ještě zachránit lze. Pacienti, kteří se zde dostávají z těch nejtěžších traumat, jsou pod stálým dohledem, v některých případech i členů svých rodin. Pod dozorem strojů neležel obyčejný pacient. Byl to „kulich“, jak se o něm vyjadřoval někdejší ředitel jistého zdravotnického zařízení, čímž shrnul běžnou praxi v českém zdravotnictví. Jsou kulichové a pak ti ostatní. Primárně nešlo o kvalitu péče, na tu mají navzdory mínění mnoha chytráků v internetových diskusích všichni zákonný nárok, a většinou ji v nějaké míře také dostanou. Podstatou takového označení bylo, že na kulichy je třeba dát si pozor. Pokud by se něco zvrtlo, pak by takoví lidé nebo jejich rodinní příslušníci dokázali na klinice rozpoutat peklo srovnatelné s tsunami nebo zemětřesením minimálně sedmého stupně, prostě v ohrožení byl skoro každý.

Přednosta jipky mířil k pokoji, u něhož stála štíhlá blondýna a upřeně hleděla přes skleněnou stěnu na ležící postavu.

„Dobrý den, paní Kratochvílová,“ pozdravil primář a natáhl ruku k pozdravu.

„Dobrý den, pane profesore,“ tichým hlasem odvětila žena. Byla to manželka primátora, který ležel na lůžku a nereagoval na podněty z vnějšího světa.

„Můžete mi říct něco pozitivního? Změnilo se něco?“ zeptala se lékaře zjevně bez toho, že by čekala jinou odpověď, než jakou dostávala celý měsíc.

Nebyla rezignovaná, ale věděla, že manžel leží ve vigilním kómatu a probuzení, pokud k němu vůbec dojde, nikdo nepředpoví, a tak se spokojila s tím, že mohla na návštěvu chodit kdykoli.

„Nemám pro vás žádnou zprávu. Ani pozitivní, ani negativní,“ odpověděl lékař, přičemž si uvědomoval, že se vlastně opakuje. „Ačkoli pacient polyká a postupně ho odpojujeme od dýchacího přístroje, jsou to pouze primitivní automatismy, které vyvolávají zdání, že reaguje na slovo a zvuky, jenomže bohužel tomu tak není. Vigilní kóma je hluboká porucha vědomí, specifický stav bezvědomí, který může trvat i léta.“ Toto Kateřina Kratochvílová věděla. Poté, co jí sdělili, že manžel havaroval cestou do Brna, domnívala se, že se o nic vážného nejedná. Za volantem byl zkušený řidič, a proto se nikdy nebála, když s ním vyrážel na služební cestu. Manželův telefon byl ovšem od oběda nedostupný a žádnou zprávu od něj nedostala ani celé odpoledne, což bylo nezvyklé. A někdy po poledni ji kontaktovala policie. Řekli jí, že auto dostalo smyk a skončilo na střeše na poli. Naštěstí byl terén přístupný, takže vrtulník záchranky transportoval zraněné do nejbližší úrazové nemocnice v Brně. Manžel je prý v pořádku. Až později se dověděla, že záhy poté, co vrtulník dosedl na heliport nemocnice, upadl primátor do bezvědomí, z něhož se zatím neprobral. Řidič utrpěl mnohočetné zlomeniny a před několika dny zemřel na plicní embolii.

„A co mám dělat? Chodím sem v naději, že se probere. Čtu mu oblíbené knížky, noviny, pouštím hudbu, a ani náznak reakce…“

„Buďte trpělivá, paní Kratochvílová. Vím, že se mi to lehce říká, ale úrazy hlavy jsou velice komplikované a z praxe mohu potvrdit, že každé tělo reaguje na traumatický zážitek jinak. Podle pozitronové emisní tomografie pracuje jeho mozek na více než šedesát osm procent a vstřebává cukr, takže máme naději. Váš manžel se po té nehodě rozhodl na chvíli vypnout. Nikdo ale netuší, zda se probere a v jakém bude stavu. Ale jsou popsané případy, kdy třeba rybáře probudil kolega, který jej přišel navštívit a smrděl rybinou, někoho jiného zase probrala náhodně vyřčená věta v jiném jazyce, pohyb v místnosti, cokoli,“ vysvětloval klidně. „Musíme společně najít spínač a ten motor zase nahodit,“ řekl tichým hlasem a položil jí ruku na rameno.

Bylo to přátelské a chápavé gesto. Již tolikrát byl svědkem těchto případů, kdy přeživší nechápali, co se vlastně stalo, že by dali všechno, aby tomu, kdo leží na druhé straně a postupně se jim vzdaluje, pomohli, přitáhli ho zpátky do současného světa, z něhož se postupně vytrácel. Byl svědkem těchto odchodů, ale někdy i návratů. A to byla naděje, kterou se snažil předat i této ženě. Rozloučil se a kráčel k dalšímu rodinnému příslušníkovi nebo pacientovi, jenž si vyžadoval jeho přítomnost.

„Ahoj, mami, tak jak je dneska tátovi? Něco nového?“ zeptala se mladá žena, která se postavila vedle Kateřiny Kratochvílové.

Byla to přesná kopie matky, jen v mladším podání. Štíhlá postava, průsvitně bledá pleť, modré oči a plavé vlasy stažené do culíku. Z veliké kabelky vykukoval počítač a nepřeberné množství papírů a několik knížek. Matka objala dceru, zavrtěla hlavou a řekla:

„Musím se ještě stavit v kanceláři.“

„Jasně, vždyť jsi tady byla zase skoro celý den. Já tady s ním chvíli zůstanu. Vypadla jsem z práce trochu dřív. Něco mu přečtu a povykládám, co se děje. Taky jsem mu vzala sluchátka, aby mohl poslouchat ten svůj jazz,“ odtušila takřka rezignovaně dcera.

Kateřina byla ráda, že měla své děti právě takové, jaké byly. Synové pracovali v zahraničí, jeden v Číně, druhý v Austrálii, takže jim hned řekla, ať zůstanou, kde jsou, protože beztak nic na daném stavu nezmění, a navíc to s Kristýnou zvládnou. Každý den si volali a sdělovali si novinky, které vlastně žádné nebyly. Potřebovala je ale slyšet, potřebovala vědět, že v tom není sama. Její advokátní kancelář nyní pracovala poloviční rychlostí. Většinu času trávila Kateřina v nemocnici. Vyšetřování dosud nebylo ukončeno, takže ani pořádně nevěděla, co se tehdy stalo. Neuměla si představit, proč tak dlouho trvá vyšetření dopravní nehody, ale poměrně rychle zavrhla myšlenku, že by se mohlo jednat o něco jiného než o nešťastnou nehodu s ošklivými následky.

6

Aleš Kratochvíl nikdy nechtěl být primátorem. Byla to náhoda. Vyslyšel volání předsedy nově založené strany, tedy spíš se nechal zlomit. Nikdy neměl ambice angažovat se v komunální politice, natož v hlavním městě. Spíš ho zajímaly systémové změny na úrovni státu, státních firem, kde by mohl pracovat jako poradce, neboť jeho hlavní kompetence byly schopnost jasné analýzy, definování možných řešení zdánlivě neřešitelných problémů a chladná hlava v situacích, kdy ostatní plašili. Byl krizovým manažerem. Dlouhá léta pracoval pro zahraniční společnosti po celém světě, a nebýt manželky, které se ten způsob života na etapy přestal líbit, dělal by to doposud.

Bylo mu jasné, že hlavní zátěž na výchově dětí a domácnosti spočívala na ní. On se ukázal na několik týdnů doma a pak zase na několik týdnů zmizel za prací. Po několika letech naléhání jí slíbil, že jakmile děti vystudují, on změní práci, aby byli více spolu a užili si života. Jednoho dne mu zavolala jeho kolegyně s tím, že by se s ním chtěl sejít předseda nové politické strany. Prý se jedná o nějakou spolupráci.

Uvidíme, řekl si Aleš a se zájmem a notnou dávkou zvědavosti souhlasil se schůzkou. Schůzka byla příjemná. Předseda sice nebyl v politice dlouho, ale měl letité zkušenosti z byznysu. Živě se zajímal o práci, kterou Aleš dělal, a rozpovídal se i o svém vlastním životě. Několikrát padl dotaz, co by Aleš v budoucnu chtěl dělat.

„Slíbil jsem manželce, že už nebudu cestovat a poohlídnu se po nějaké práci tady v Praze,“ zněla jeho odpověď.

To ještě netušil, s jakou nabídkou ho předseda překvapí. Ale nebylo to hned a ne na prvním setkání. Nabídka padla na třetí schůzce. Aleš čekal leccos, ale to, co slyšel, mu málem vyrazilo dech. Jestli prý nechce vést kandidátku v příštích komunálních volbách v Praze. Aleš ani vteřinu nezaváhal a s úsměvem odmítl. V jeho vesmíru se tato možnost vůbec nevyskytovala. Jeho zahraniční zkušenost ho předurčovala k jiným pozicím, než byla práce komunálního politika. Dobře věděl, že politik se nikdy nikomu nezavděčí, snad s výjimkou lidí, kteří si s dotyčnou osobou spojí svoje podnikatelské zájmy. To pro něj bylo naprosto vyloučené. Když to řekl doma, manželka jen zavrtěla hlavou, dcera ze sebe vysoukala pouhé „to snad ne, tati“, a když se spojil se syny prostřednictvím Skypu, tak se prvorozený Martin, systémový inženýr, s vážnou tváří otázal, jestli si z něho dělá legraci, a když ho ubezpečil, že to vtip není a jestli o tom má uvažovat, reakcí bylo jen strohé „To nemůžeš myslet vážně, že ne?“. Druhý syn, Jakub, violoncellista, který v Sydney pobýval díky prestižnímu uměleckému stipendiu, jen vyprskl smíchy.

Shrnuto a podtrženo, reakce rodiny byla jasná. Tak to cítil i on, když na další schůzce návrh s poděkováním odmítl. Jenže předseda se nehodlal vzdát bez boje a vylíčil mu, že už dlouhou dobu hledá lídra kandidátky do pražských komunálních voleb.

Když oslovil bývalého primátora, který sice tuto funkci nezastával dlouho, ale byl dostatečně známý, aby zaujal veřejnost, vypadalo to slibně. Jenže z toho sešlo, když si bývalý primátor naivně myslel, že o tom, kdo bude na kandidátce za ním, bude rozhodovat on. Takže narazil na odpor těch, kteří již delší dobu v partaji byli. A ten odpor byl velký. Nejhlasitější byla zejména vlivná předsedkyně krajského sdružení Romana Konečná, která nakonec dosáhla svého. Bývalý primátor po nechutné mediální bitvě nakonec vycouval.

Druhou volbou byla podnikatelka, jež sice chtěla být primátorkou, ale chyběly jí dvě zásadní věci: charisma a integrita. Poté, co předseda zjistil, že podnikatelka byla více než dietně propojena s pražským podnikatelským světem a některými jeho „významnými“ osobnostmi, z nichž si právě jeden léčil své nepochybně nahodilé pochybení ve vězení kdesi na Moravě, padla i tato možnost. A lídr nikde. A pak, při nějakém čertvíjakém rozhovoru, mu někdo, už si nebyl schopen vybavit, kdo to byl, řekl jméno Aleš Kratochvíl. Nic mu to neříkalo, ale prolustroval si ho na internetu, aby si udělal nějakou představu, a to, co našel, ho nedráždilo. Reference měl dobré, skandály žádné, spojení s pražskou podnikatelskou elitou nulové. Prostě pracovitý, nikoli však nebezpečný na celostátní úrovni, napadlo předsedu.

Pak už následoval jeden telefonát za druhým, poradci předsedy bombardovali Aleše esemeskami, sám předseda se s ním několikrát sešel a doslova prosil, aby to zvážil a souhlasil. Aleš nevěděl, co má dělat. Na jedné straně chtěl zůstat v Praze, ale tohle se mu vůbec nezamlouvalo. Na druhou stranu si neuměl představit, že by nová strana porazila tradiční politická uskupení, zejména stranu v Praze populárního bývalého ministra financí, takže šance na raketovou politickou kariéru se limitně blížila nule. Když jednou přešlapoval v kuchyni jako lev, manželka se ho zeptala, jestli o tom pořád uvažuje. On řekl něco v tom smyslu, že je mu sympatické, jak se strana prezentuje, když chce do komunální politiky vnést řád a transparentnost, a že mu předseda slíbil plnou podporu.

„Jestli myslíš, že to zvládneš a že tě to nezmění, tak to zkus,“ řekla mu manželka a doslova mu tím vyrazila dech.

„Šance jsou stejně mizivé,“ odtušil on a v tu chvíli se rozhodl, že nabídku přijme. V následujících měsících toho několikrát litoval, bylo však pozdě. Ve volbách vyhráli a Aleš Kratochvíl se stal primátorem.

7

Klub nejsilnější strany na magistrátu se scházel v prvním patře hned vedle místnosti, kde se pořádaly tiskové konference rady zastupitelstva nebo kohokoli, kdo si myslel, že má co sdělit tisku. Členové klubu nejsilnější strany na magistrátu se na pátou hodinu odpolední postupně slézali na pravidelná pondělní zasedání. Na rozdíl od jiných politických klubů, kde se řešila strategie a taktika, jak postupovat v nejrůznějších agendách, a kde bývaly diskuse intelektuálně zajímavé, bylo setkání tohoto klubu pro ty, kdo měli co na práci, ztraceným časem. Primátor nesnášel plané tlachání, tak jej doběla vytáčelo, že vyfasoval spolupracovníky, které si nevybral a již chtěli úplně něco jiného než on. V takové situaci se ocitl poprvé v životě. Své pracovní týmy si vždycky budoval sám, a proto moc dobře věděl, jak by měl správný tým vypadat, aby fungoval dynamicky a soudržně. Ale teď byl lídrem kandidátky, skládající se z lidí, o nichž vůbec netušil, co umí a co jsou zač. Netrvalo dlouho a zjistil, že s nimi bude nejen těžké, ale takřka nemožné dosahovat nějakých výsledků, ačkoli do voleb vstupovali s geniálním marketingovým heslem „Tým odborníků to prostě udělá“. Inu, kdyby to byl tým odborníků, tak by to snad šlo, ale odbornost v tomto společenství zoufale chyběla, o politické zdatnosti a schopnosti domluvy ani nemluvě. Každé zasedání klubu se proto smrsklo na tupý výčet bodů, které se budou projednávat na radě a k nimž se zvládl fundovaně vyjádřit jen málokdo. A většinou to byli ti, kdo měli na daných bodech osobní zájem. Buď se jednalo o dotaci pro městskou část, na sport nebo na něco jiného. Zpravidla to bylo ale zbytečné tlachání, které se vleklo i několik hodin. Vedoucím těchto zasedání byl předseda klubu Milan Hovorka. Na rozdíl od jiných předsedů klubů, již chápali svoji funkci především jako politickou práci a často byli slyšet nebo vidět v médiích při komentování důležitých momentů v politickém dění města, tento předseda byl neviditelný a v médiích neexistoval. Několikrát mu spolustraníci navrhli, aby se funkce vzdal, dokonce ho k tomu vyzval i předseda partaje, když zjistil, s jakým jelimanem má co do činění. K údivu všech přítomných Hovorka rezignovat odmítal. Veškerá komunikace klubu pak spočívala na primátorovi a ten to nelibě nesl. Nejenomže musel řešit dávné a odsouvané problémy z minulosti, ale musel zastat i práci předsedy klubu.

Hovorka však nebyl hloupý, jen vychytralý, zbabělý a hamižný. To jsou bohužel vlastnosti, které se objevují v politice na všech úrovních poměrně běžně, v té komunální nadmíru.

„Dobrý den, všechny vás vítám…,“ začal předseda zasedání.

„Myslím, že jsme usnášeníschopní…,“ konstatoval.

V místnosti se vznášel podivný neklid. Nikdo nechtěl mluvit o události, která se stala před několika týdny a způsobila primátorovu nepřítomnost.

„Tak co? Už jsi za ním byl?“ zeptal se jízlivě předsedy Pavel Nechala, člen klubu, který patřil spíš k primátorovým spojencům. Jako jeden z mála měl solidní politickou zkušenost, prošel několika stranami a netajil se tím, že to tak je.

„Byl tam vůbec někdo, tedy kromě mě a Roberta?“ vyzvídal dál.

Mlčení.

„Vždyť je v kómatu,“ odtušil Hovorka, „co bychom tam dělali?“

„No, možná by to potěšilo jeho ženu. Je tam každý den… Nebo čekáme, až dodýchá? To by se některým hodilo, že jo?“ pokračoval Nechala sarkasticky.

„Tak to snad ne!“ kontroval předseda zvýšeným hlasem a s hraným rozhořčením. „Nebylo kdy, všechno se semlelo tak rychle…,“ pokračoval v neomluvitelné omluvě.

Ostatní mlčeli, a buď se dívali do mobilu, nebo si něco četli. Kazimír přispěchal na obranu předsedy a sametovým hlasem dodal:

„Chtěli jsme vám to dnes navrhnout, že bychom tam šli společně, alespoň několik z nás. Co myslíte? Já bych šel a domlouval jsem se tady s Emanem a Jirkou. Milane, přidáš se?“

„Samozřejmě,“ přikývl Hovorka.

„Ty jo! Kdyby se náhodou probudil a všechny vás tam uviděl, tak upadne do ještě hlubšího kómatu…,“ neodpustil si Nechala sarkastickou poznámku, přičemž si uvědomoval, že jen přilévá olej do ohně.

„Tak tohle si nech!“ durdil se brunátný Jiří Štinágl. Jeho podsaditá postava přetékající židli se roztřásla a hudravá dikce obstarožního pupkáče začala nabírat na síle. To byl okamžik, kdy i primátor vždy vypínal, neboť když se ozval Štinágl, byl konec jakékoli smysluplné diskuse. Většinou ničemu nerozuměl, někteří tvrdili, že neumí ani pořádně číst. Měl jenom jednu, pro komunálního politika ušpiněného minulostí základní kompetenci – hrabivost.

„Chtěli jsme udělat sbírku jako pomoc rodině…,“ pokračoval ve své promluvě Štinágl.

Bylo jasné, že když jednou začal mluvit, tak hned tak neskončí. Síla předstíraného rozhořčení a charitativní dojatost nabíraly na intenzitě, jak si pobaveně Nechala uvědomil. Tlusťoch ve svém nadšení začal slibovat takové věci, až ho začal předseda klubu uklidňovat a krotit, aby se úplně neznemožnil. Zbytek zasedání proběhl ve standardním modu. Jako pokaždé se nic zásadního nestalo a jako nakonec vždy se na Štináglův příval charitativní ochoty zapomnělo.

Primátor nikdy nevěděl, zda se má na tyto lidi zlobit, nebo se jenom smát, mávnout rukou a jít dál. To bohužel nebylo tak snadné. Kdyby nebyl závislý na hlasech takzvaných kolegů ze zastupitelského klubu, tak by snad na zasedání klubu ani nechodil.

„Vyházejte ty debily, dělají nám jenom ostudu,“ slyšel několikrát od předsedy strany, který se zase jednou dověděl prostřednictvím médií nějakou nepříjemnost, a rozlítil se k nepříčetnosti. Ne že by to byla nějaká katastrofa, jelikož dámy ani pánové se rozhodně nepředřeli, ale zástupci médií dokázali z komára udělat velblouda a titulek byl na světě. „Praha se zhroutila kvůli zastupiteli, který stále spí,“ nebo tak nějak.

„Rád bych, ale nejde to,“ zněla primátorova odpověď. „Rád bych je vyměnil, strašně rád, ale jsou to zvolení zastupitelé a členové klubu a bohužel jste mi je vy sám naordinoval, pane předsedo.“

A to nemůžete tomu dementnímu Štináglovi říct, ať neprochrápe celý zastupitelstvo? hřímal prostřednictvím pověstných esemesek předseda.

No, říct mu to můžu, ale není to nic platné. A snad je lepší, když spí. Ještě by se mohl zapojit do diskuse, a to byste teprve viděl ty titulky, odvětil pobavený primátor.

Na tohle téma vždy rád diskutoval, jelikož věděl, že má navrch. Ani on se necítil být kovaným politikem, a právě tahle část primátorské disciplíny ho vůbec nebavila. Přece jenom byl spíš manažerem než politikem. Už samotné slovní spojení „komunální politik“ mu kdysi nahánělo hrůzu, a teď se sám do téhle role nacpal. Vždy si zakládal na nezávislosti, vysoké míře integrity a korektnosti, a nyní tady sedí se skupinou bytostí, z nichž část ani neumí vyhláskovat slovo „integrita“, natož aby chápala jeho význam. Tato výměna esemesek s předsedou vždy končila náhle. Předseda napsal jen „Tak to vyřešte“, přičemž oba věděli, že je tento problém bude strašit i dalších několik let, pokud se ovšem nestane nějaký zázrak. A ty se stávají, jak je obecně známo, nejméně ve chvíli, kdy je někdo potřebuje.

8

Budova Soudního lékařství a toxikologie na pražském Albertově byla poslední z řady monumentálních budov, které odkazovaly na zakladatele institucionalizované výuky přírodovědných oborů a medicíny před dvěma stoletími. Do ústavu se vstupuje nenápadnými dveřmi a náhodného návštěvníka by ani nenapadlo, že se zde kromě standardních úkonů, které s sebou nese konec života, zkoumají také těžce vysvětlitelné konce. Docent Poliak zaparkoval svoji octavii na vyhrazené parkoviště a zamířil ke vchodu. Bylo sedm patnáct. Vždy, pokud neměl jiný program, přijížděl touhle dobou. Minul vrátnici, kde s ranním úsměvem kývl na osazenstvo, a vyběhl do své kanceláře ve druhém patře.

„Dobré ráno, pane docente,“ přivítala ho sekretářka nejistého věku.

„Dobré ráno, Helenko,“ zněla odpověď. „Budu u sebe a udělám si přípravu. Porada bude v osm. Přineste mi, prosím, čaj.“

Tyto věty říkal pokaždé. Helenka znala jeho harmonogram, zvyklosti i nálady. Docent Poliak byl pedant a fungoval jako dobře seřízený výkonný stroj, který si nedovolí odchýlit se od zadaného programu. Byl předvídatelný a skromný. Pracovníci ústavu si ho vážili, dokonce ho měli rádi. Podle toho, jak o něm jeho lidi mluvili, se dalo říct, že to byl dobrý šéf, respektovaný vědec a férový parťák.

Pracovní stůl docenta by mohl připomínat uměleckou instalaci Donalda Judda. Strukturovaně seřazené jen nejnutnější věci, které potřeboval v přesný čas. Uklízečka byla poučena, že pokud by ji napadlo uklízet stůl pana docenta, tak ať to raději nedělá, anebo si přinese pravítko. Docent se však nikdy nezlobil, když zjistil, že mu někdo posunul nějaký předmět. Jakmile si toho už od dveří pracovny všiml, mlčky ho vrátil na jeho místo, i kdyby to bylo jen o centimetr.

Porada začínala vždy v osm ráno. Zasedačka byla strohá, bez standardních lapačů prachu. Šéfové oddělení se postupně scházeli a zasedli na svá místa.

„Dobré ráno,“ stručně všechny přivítal docent. Odpověď byla takřka sborová.

„Pane kolego, prozraďte nám prosím, co nás dnes čeká a nemine,“ obrátil se Poliak na mladšího kolegu, který se jako vždy ujal představení denního programu.

„Máme zde jednu záležitost, kdy manželka zesnulého žádá pitvu. Neztotožnila se s názorem nemocnice, že pacient umřel po operaci slepého střeva na následné srdeční selhání. Tvrdí, že to byla zfušovaná operace a lékaři mají manžela na svědomí,“ začal mladý lékař.

„Pak tady máme uštknutí hadem…“

„V zimě?“ skočil mu do řeči docent.

„Terarista. Ale neví se, která z jeho potvor ho kousla. Čeká se na toxikologickou zprávu.“ Mladík pohledem zabrousil na vedoucího oddělení toxikologie, docentova zástupce.

„Bude do konce týdne,“ zazněla odpověď bez vyzvání. „Museli jsme poslat vzorek do fakultní nemocnice, požadovala to policie.“

Pak se mladý lékař odmlčel. Docent Poliak zvedl hlavu a čekal.

„V noci nám sem koroner poslal dvě neidentifikovaná těla ve značném stadiu ohoření. Hasiči je našli v Kolbence, kde včera v noci zasahovali u požáru.“

Zbytek porady byl poklidný, docent rozdělil úkoly, zadal termíny a schůzku po čtyřiceti minutách ukončil. Měl namířeno do pitevny, do prvního podzemního podlaží.

Blikající neonové světlo ho doprovázelo po chodbě, vyvedené v ohavném odstínu emailové barvy. Staré lino se krabatilo. Tady by se klidně mohl točit jakýkoli horor ze sedmdesátých let, pomyslel si docent na cestě za kolegou.

„Ahoj, Andreji,“ přivítal ho muž v zeleném overalu, z něhož trčely jen ruce a hlava. Doktor Jáchym Procházka byl šéfem podzemí. V institutu mu říkali Hádes.

„Věděl jsem, že dorazíš, jakmile se to dozvíš,“ pokračoval v přivítání.

„Nestává se zase tak často, že by nám přivezli hned dvě ohořelá a neidentifikovaná těla,“ zněla odpověď docenta. Věděl, že pokud ještě neměl vzkaz od policie na sekretariátu se žádostí o schůzku, tak jistě záhy dorazí.

Oba muži vešli do místnosti, kde bylo několik stolů, na nichž ležela těla přikrytá zelenou plachtou, až na jedno, kterým se právě zabýval doktor Procházka.

„Tohle je zajímavé, zejména pro tebe,“ pousmál se Procházka.

„Proč zrovna pro mě?“ vyzvídal docent.

„Protože ani jedno z těch těl nemá skoro žádné zuby. Jak jsem si je letmo prohlídl, budeme mít co dělat, abychom poskytli nějaký solidní popis. Jedná se nejspíš o ženu a muže. Zdá se, že skoro půlku zubů mají vytrhanou a zbylé byly vyražené nebo vymlácené,“ znělo shrnutí toho nejdůležitějšího.

„Příčinu zatím nevím, vyžádá si to trochu pátrání. Jinak jsem už poslal vzorky na toxikologii a odebral potřebný materiál pro identifikaci.“

Poliak ani vteřinu nepochyboval, že jeho kolega a dlouholetý přítel nic neopomenul. Lepšího profesionála neznal. Když bylo něco hodně obtížné, tak doktor Procházka si s tím vždycky poradil.

Někdy to ale chvíli trvalo.

Cestou do kanceláře se docent podíval na svůj mobilní telefon. Několik zmeškaných hovorů, pár neznámých čísel. Pokud se nedovolali přímo jemu, snad mu nechali vzkaz u Helenky.

Vešel na sekretariát a sekretářka už měla připravený seznam všech hovorů, které bylo potřeba vyřídit, a termíny, z nichž si docent vybral jenom ty, které se mu zdály pro jeho práci užitečné. Ze všeho nejvíc nesnášel mrhání časem na nesmyslných schůzkách, jež nikam nevedly. Výjimkou byla setkání s rektorem a děkanem, ta odmítnout nemohl. Nikdy neaspiroval na takové pozice, protože se považoval za odborníka, a funkce, jejichž obsazení bylo spojeno s politikařením, nesnášel.

„Pane docente, mám tady několik telefonátů, prý se vám ti lidé nemohli dovolat,“ začala Helenka. „A pak ještě nějaké porady a schůzky.“

„Helenko, porady, pokud to jde, zrušte, potvrďte moji účast na kongresu v Antverpách za dva měsíce a dejte mi ten seznam čísel, které mám volat,“ urychlil konverzaci.

Vešel do své sterilní pracovny a podíval se na seznam. Vytočil první číslo. Ozval se příjemný ženský hlas.

„Jordánová, oddělení vražd, prosím.“

„Docent Poliak,“ identifikoval se docent.

„Dobrý den, pane docente, děkuji, že voláte. Jde mi o ta těla, co jsme vám nad ránem přivezli. Potřebovala bych se s vámi v této věci poradit. Mohla bych vás navštívit?“

„Dnes v půl čtvrté u mě,“ navrhl docent. „Vyhovuje vám to?“

„Ano, budu tam,“ odpověděl příjemný ženský hlas.

„Na shledanou.“ Telefon zmlkl.

Den pak pokračoval v obvyklém rytmu. Docent se věnoval každodenní práci, přípravě přednášek a zkušebních otázek, vyřizoval poštu a místo oběda si šel půl hodiny zaběhat. Hodiny připravoval s mimořádnou pečlivostí. Říkával, že je jeho povinnost odevzdat co možná nejvíce svých vědomostí mladé generaci na přednášce, kde dochází k interakci a studenti se mohou ptát. Ne že by se nějak intenzivně ptali, ale docent byl vždy připraven se s nimi bavit i po skončení výuky. Nyní se věnoval přípravě přednášky, která měla dvě související témata: určení druhové příslušnosti tkání ústní dutiny a důkaz skupinové příslušnosti podle chrupu. Byl specialistou a soudním znalcem v oblasti forenzní stomatologie. V půl čtvrté zaklepala Helenka na dveře a uvedla domluvenou návštěvu. Kapitánka Klára Jordánová vešla do místnosti, která jí připomínala její vlastní pracovnu.

„Dobrý den, paní Jordánová. Kapitánka, nebo doktorka Jordánová?“ usmál se docent na uvítanou a podal ženě ruku.

„Stačí, když zůstaneme u paní Jordánová, hodnost a titul nepoužívám,“ usmála se sympatická policistka. Její mladistvý vzhled znesnadňoval odhad věku, jenom oči prozrazovaly, že není životem úplně nepoznamenaná.

Klára Jordánová byla vedoucí vyšetřovacího týmu. Dostala tento úkol spíš náhodou, ostatní kolegové byli právě zaměstnáni jinými povinnostmi nebo byli na dovolené. Ne že by vřískala nadšením, když jí Brož, náměstek pro Službu kriminální policie a vyšetřování Krajského ředitelství v Praze sdělil, že se má ujmout těch ohořelých těl. Domníval se totiž, že to nebude až tak komplikované. Nejspíš se jednalo o bezdomovce, a bude tedy zapotřebí je pouze ztotožnit a nakonec „zařadit do šanonu“. Práce na několik dnů, nic složitého. Klára byla spíš analytikem. Absolutorium přírodních věd ji předurčovalo k tomu, že bude pracovat někde ve výzkumném ústavu, ona však skončila v policejní laboratoři. První roky si zvykala, pak se zapsala na policejní akademii a začala studovat kriminalistiku. Ačkoli měla veškerou podporu svého tehdejšího šéfa, zkušeného vedoucího odborného analytického oddělení, jako matka samoživitelka se musela hodně snažit. Podporu od někdejšího manžela nečekala, pracoval v zahraničí a krátce po rozvodu se oženil s bývalou spolužačkou, kdysi nejlepší Klářinou kamarádkou, z níž se časem vyklubala sokyně, která jí odlákala muže a otce od syna. Na to ale dávno zapomněla a všem odpustila, syn půjde co nevidět na střední školu a je vycházející juniorskou hvězdou basketbalového oddílu pražských Bohemians.

Vůbec se nezměnil, pomyslela si. Vzpomněla si na první setkání s tehdy ještě odborným asistentem. Jeho přednášky byly povinné pro studenty třetího ročníku přírodovědecké fakulty v oboru Klinická a toxikologická analýza a povinně volitelné pro oba lékařské směry. Tenkrát stál u tabule a čekal, až se všichni usadí. Byla to první hodina v říjnu, kdy jedna část studentů ještě mentálně dlí kdesi v zahraničí nebo řeší nějakou práci a další z nich dodělávají opomenuté resty. Pro studenty z přírodovědecké fakulty to byla první zkušenost s tímto asistentem. Kolovaly o něm fámy, že je to morous a pedant a na zkoušce nikomu nic neodpustí, Klára ho však viděla jinak – podobně jako celá ženská část plné posluchárny.

Před nimi stál mimořádně atraktivní muž. Žádný časopisový krasavec, ale charismatický dlouhán s pomalými pohyby a tichým, pokojným hlasem. Atletické tělo se pohybovalo pomalu, připomínalo jí ještěra, který má pod kontrolou celý prostor a chystá se v dalším okamžiku někam zmizet. V nakrátko zastřižených vlasech tu a tam prosvítal šedivý odstín. Bystré oči skenovaly místnost. Nemusel ani promluvit, už jen jeho klidně stojící postava a pohled pomalu putující po přítomných způsobily, že v posluchárně záhy zavládlo naprosté ticho. Tehdy ještě jenom doktor a odborný asistent Poliak se pomalu otočil a napsal na tabuli témata, o nichž bude mluvit. Vždy to tak dělal a vždy to byly velice zajímavé přednášky. Zabýval se především forenzní stomatologií a toxikologií. Ale jeho záběr byl podstatně širší. Většina holek na přednášky nechodila jen proto, že musela, ale i kvůli němu. O jeho soukromém životě nikdo nic nevěděl, jako by žádný ani nevedl. A jelikož fakta nebyla známá, tak to byla živná půda pro všemožné příběhy. Jednou v nich hrála roli tajemná manželka, jindy zase homosexualita, naposledy se povídalo, že je zasnouben s nějakou kolegyní, se kterou pobýval na stáži v zahraničí. Nic z toho nebyla pravda. Poliak prostě nerad mluvil o svém soukromí. S kýmkoli. Až na jednu výjimku, a tou byl jeho nejlepší a v podstatě jediný přítel – Jáchym Procházka, kolega z ústavu a člověk, s nímž pravidelně sportoval.

Na fakultě si Poliak mohl vybrat – buď bude studovat všeobecnou medicínu, nebo se spíš zaměří na vědu. Kolegové z ročníku měli jasno, on nikoli. Potřeboval čas, a to nejenom na rozhodování o své budoucnosti, ale především na sport, který tvořil nedělitelnou součást jeho života. On i Jáchym Procházka byli vynikajícími atlety. Poliak běhal střední tratě, Procházka dělal šerm. Určitou chvíli se oba ve svém sportu dostali do olympijského výběru, ale žádný výraznější úspěch se nedostavil. Pro oba bylo postupem času důležitější věnovat se své profesi. Poliakovi bylo jasné, že bude dříve nebo později pracovat jako zubař či zubní chirurg někde v nemocnici nebo si otevře soukromou ordinaci. Procházkova cesta do ústavu byla klikatá. Po studiu nastoupil jako chirurg do Všeobecné fakultní nemocnice v Praze, pak následovala stáž v Chicagu a po návratu věděl, že chce pracovat sám, v žádném velkém týmu. Moc toho nenamluvil, tak ho považovali spíš za podivína. Zatímco jeho šermířská koncentrace z něj dělala člověka, který rád přicházel věcem na kloub, z opravování chyb přírody nebo nějaké dopravní nehody na operačním stole už tak nadšený nebyl. Doplnil si vzdělání v oboru forenzní patologie a nastoupil do ústavu. To Poliak ještě stihl pracovat v Libyi, kde napravoval chybně rostlé čelisti a identifikoval zemřelé podle chrupu.

Stal se z něj expert, kterého si záhy pro identifikaci těl půjčovalo hned několik zemí zmítaných válečnými konflikty. Výběrové řízení na vedoucího ústavu vyhrál na celé čáře a od té doby se věnuje výzkumu a nacházení odpovědí na komplikované případy přirozených a násilných úmrtí.

„Vy si mě určitě nepamatujete, ale byla jsem vaší studentkou. Studovala jsem přírodní vědy a chodila na vaše přednášky. Tenkrát jste byl jenom asistentem –“ rozpovídala se Klára.

„No to je ale náhoda. Tak to jsme skoro kolegové,“ skočil jí do vzpomínek Poliak a usmál se na ni.

„To úplně ne, nicméně budu ráda, když na tomhle případu spojíme síly, abychom ho mohli rychle uzavřít. Můžete mi k tomu něco říct?“ převedla řeč do ryze pracovní oblasti.

„Z prvních informací, které máme, vyplývá, že z ostatků nebude snadné něco zjistit. Těla jsou ohněm značně zdevastovaná. Ale je tady něco, co si s největší pravděpodobností vyžádá větší pozornost,“ pokračoval docent, nyní plně soustředěný na práci.

„Ani jedna z těch mrtvol nemá kompletní chrup. Podle pánve a struktury kostí jde o ženu a muže… A ještě jedna maličkost,“ pokračoval. „Těla byla v takovém stavu, že je takřka vyloučené, aby se tak stalo po hodinovém požáru, navíc když epicentrum nebylo ani v místě nálezu…“

No paráda, pomyslela si Klára. Takže to na rychle uzavřený případ nevypadá, korigovala svou původní myšlenku.

„Tak to je opravdu zajímavé. A můžete nám vyhotovit zprávu, alespoň předběžnou?“ Věděla, že když s těmi zjištěními dorazí na ředitelství, tak kolegové nebudou nadšeni. Znamená to práci navíc. Nejspíš to zůstane na ní, zbytek kolegů si už požádal o volno a někteří z nich mají malé děti, promítala si předpokládaný scénář následujících dní. „Děkuji, pane docente, velice jste mi pomohl. Zde je moje číslo mobilu, kdyby vás ještě něco napadlo předtím, než mi pošlete zprávu…,“ řekla a podala docentovi vizitku.

„Toxikologie a genetika budou až koncem týdne. Víte, nemáme dost lidí, tak to trvá trochu déle…,“ loučil se omluvně docent s úsměvem. Bylo na něm vidět, že ho setkání s někdejší studentkou potěšilo. Pamatoval si, že byla ve skupině posluchačů, které studium opravdu zajímalo. Chtěl několik z nich získat pro vědeckou práci na fakultě, ale nakonec se všichni kamsi rozprchli. O Kláře věděl jenom tolik, že přerušila studium kvůli dítěti a že se z Prahy odstěhovala.

Z úvah ho vytrhl telefonát od kolegy z podzemí.

„Stav se na chvíli, prosím. Musím se s tebou o něčem poradit.“

„Jo, hned jsem tam,“ odvětil.

Za několik minut už zase mířil do podzemí. Helenka si právě balila věci a vypínala počítač. Bylo kolem páté hodiny odpoledne. Tma zahalila město a ústav se stal ještě ponuřejším, než býval přes den. Když scházel po schodech, všiml si, že v laboratoři někdo svítí. Je to zvláštní, pomyslel si, navzdory náročné práci tady téměř neznají fluktuaci. Hlásí se hodně mladých lidí, což v minulosti nebývalo. Když někdo začne pracovat v ústavu, jako by zde zůstal navždy. Konečná. Pousmál se té myšlence, jelikož věděl, že tak dramatické to zase není. Práce v institutu byla prostě zajímavá, intelektuálně i odborně. Nejenomže tady bylo možné uplatnit odbornost v různých oborech, forenzní stomatologií počínaje, přes analýzu tkáně, toxikologii, chemii, až po fyziku, ale ještě zajímavější bylo skládání jednotlivých dílků do celkového obrazu, což byly většinou konkrétní odpovědi na otázky typu: Kdo to je? Kdy zemřel? Jaká byla příčina úmrtí? Pracovníci ústavu nelenili a byli schopni do pozdních nočních hodin sedět a koumat nad záhadou, dokud na to nepřišli. Za toto nasazení a loajalitu jim byl vděčný.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zpupnost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.