JAN SMUTNÝ

MOZEK GÉNIA

Copyright © Jan Smutný, 2020

All rights reserved

Graphic design © Jindřich Janíček, 2020

ISBN 978-80-242-6988-7

PROLOG

Když mi bylo jedenáct, postavil jsem se na opěradlo židle a prohlásil před celou rodinou, že jsem génius. Spadl jsem čelem na hranu stolu a rozsekl si hlavu.

„Co to proboha je?“ zeptal se doktor, když jsem si sundal čepici.

„Mozek génia,“ řekl můj otec.

I.

Je horko. Mám v sobě kopeček vanilkové zmrzliny, skromný biokopeček, a taky dvě lajny speedu.

Mizerného speedu, nutno dodat. Speedu, co nutí člověka drápat se v nose se zoufalstvím, jež je podobné snaze vyškrábnout ze zadku nedosraný výměšek. Ťukám mobilem o hranu stolu, hranou mobilu do hrany stolu, metaforicky obcházeje vlastní pocit, že jsem to já, kdo je na hraně. A nejradši bych se Čapkovi pomstil tak, že vytočím jeho číslo a pěkně zřetelně a nahlas si objednám kokain to go.

Telefon by mu samozřejmě neudělal nic. Nejsem první ani poslední, komu kdy ujela huba pod dozorem státní moci, respektive telekomunikační společnosti ochotně sloužící státní moci výměnou za absurdně výhodné tržní deformace. Ale stejně. Je to pičus. Čapek. A zaslouží si lekci stresu. Jeho speed je ekvivalentem středověkého moru, homeopaticky dávkovaného, odporně svědivého moru. NIKDY bych si ho nekoupil, ale nedokážu odmítnout, když se rozdává zdarma. Dokonce jsem mu zaplatil stejný kopeček zmrzliny s certifikovaně impotentním pozadím (žádné zvíře, žádný cukr), kopeček vyhrazený zástupcům kreativní třídy, ne druhořadým dealerům, co se zástupci kreativní třídy kdysi dávno chodili na stejný gympl.

Čapek. Čapistán, Čapistánec neboli Čečen.

Mnoho jmen pro jednoho muže, který se ještě ke všemu jmenuje Janák. Jeho schopnost zjevit se tam, kde nemá co dělat, je konstantním osmým divem mého světa. Dnes u východu z mojí oblíbené cukrárny, oblíbené, protože – jak jsem si doteď myslel – dokonale skryté zrakům veřejnosti. S náručí knih vesele míří přímo ke mně, oči má zabořené do mé igelitky, kterou nestíhám schovat, a proto, coby diverzi, ho zvu na zmrzlinu opodál. A proto taky recipročně přijímám pozvání na malý násos.

Jeden by řekl: Co všechno nezpůsobí závislost na normalizačním cukroví. Obyčejná lidská závislost a obyčejný stud.

Ale takový už já jsem.

Obyčejný člověk.

Kráčíme, mírně povzbuzení, s Čapkem ulicemi Hlavního města, do kterého jsme se oba přistěhovali, a jeden z nás to překonal, a on to není. Jdeme, speed začíná svědit, Čapka za to nenávidím, ale je mi to trochu trapné poté, co jsem přijal jeho službu a ještě ho provedl světem neozmrzliny.Vidím, že se se mnou cítí v bezpečí, mluví o svojí matce, jejích depresích, nezapomene taky zmínit knihu, co jsem jí dal k narozeninám.

„Ženy, které běhaly s vlky,“ zopakuje významně.

Mávám rukou, jakože nic.

„Vyřiď, že mám další na skladu,“ říkám a myslím souběžně na Zen a umění lukostřelbya SexusHenryho Millera, a ještě ke všemu vidím Čapkovu mámu Ladislavu jako Isabelle Huppert ve filmu Pianistka, akorát v lokální ZUŠce, kterou jsme s Čapkem oba navštěvovali, opřenou o klávesy Casio, se sukní vykasanou těsně nad menopauzální vaginu.

„Bude ráda,“ řekne Čapek.

Rozdělíme se před proskleným vstupem do nudné budovy ukrývající práci, tajemství práce v jeho aktuální podobě. Ne mojí práce, práce obecně.

Tak dobře, i mojí práce.

„Buď dobrej,“ říká Čapek a přátelsky mi zastrkuje do náprsní kapsy polokošile malý sáček s překvapením.

„No zdarec,“ odpovídám zaskočeně postaru. Zdá se mi, že se mu lesknou oči, ale než si to stihnu ověřit, ztratí se mi v apokalyptické odpolední zácpě.

Což je obraz, který mě zaujme.

„Vozová hradba,“ zabroukám si v návalu inspirace, a zatímco míjím vlasteneckého idiota na vrátnici, zvedám mobil a diktuju zbytek asociativního proudu inteligentnímu záznamníku. Vidím jednoduchý záběr: Duté odpoledne v Hlavním městě, auta, auta, auta. Zničehonic se po magistrále řítí středověká lůza, cepíny, halapartny a tak dál, načež se auta seřadí do něčeho mezi frontou na dálnici a vojenskou formací a rozesprintovaný dav se o ně rozseká jako armáda zombíků ve filmu World War Z s Bradem Pittem.

Střih do černé.

Nápis VOZOVÁ HRADBA 2020.

A pak, obligátně ŠKODA. SIMPLY CLEVER.

Bum. Sypejte milióny.

Celá kampaň by se mohla jmenovat třeba „Braňte svoji víru“ nebo nějak podobně, inspirace už mi dochází, navíc míjím výtah a vidím, že je obsazený.

„Volím schody,“ mumlám uraženě, ale zapomínám na zapnuté diktování.

„Čistě a zdravě,“ odpovídá umělá inteligence.

Wow. Simply clever.

Raz.

Dva.

Tři.

Čtyři.

Stojím v pátém patře, sotva dýchám, ale vím, že mi zbývají ještě poslední dva pohyby. Rukou. Krátce šikmo dolů a o kousek dál znovu nahoru. Prostě se pokřižovat, akorát tak trochu Nike. Je to můj rituál. Rituál pokory. Poněvadž i ten, který nevěří, se nakonec musí – měl by – sklonit před Bohem, který zrovna vládne, což v mém případě znamená naskočit na pomyslný pás se sebevědomým úsměvem muže, co se přijímá a doceňuje.

Miluju se! Čistě a zdravě.

A nikdy neumřu.

II.

Moje práce, jak bylo řečeno, ukrývá tajemství. Až na to, že to není tajemství, ale plakát a visí v mojí plexikóji na stěně.

Co na něm stojí, je základní mantrou celého dobře promazaného ústrojí. Nejlepšího ze všech možných světů. Je to špičková koláž, made by me: Obličej Steva Jobse na pozadí dozlatova vypečené planety, iPhone se sedmi rozsvícenými čakrami a jedna jediná věta.

Kterou si nechám na později.

Teď je čas na kafé, protože diabetický nájezd speedu opadá jako placebo erekce. Je čas na kafééé a já vím, že je ještě někdo v tomhle kanclu, kdo to ví. Kdo dokonce i ví, že já vím, že ví, a právě teď vstává od stolu.

Marie.

„Kafééé?“ ptá se její béžová kosmetická hlava, vsunutá mezi dveře přesně na čas.

„Kurevsky,“ odpovídám s ustáleným Colgate Visible White úsměvem, po čemž přichází druhé dějství (Marie zvedá oba palce, juhú), třetí dějství (můj výkřik: „Obama, baby,“ což znamená světle hnědá neboli hodně mléka), epilog (Marie zavřeští: „Yes, we can!“) a padající oponou je můj zaklapnutý notebook.

Yes, we kurva can. Vyskočím od stolu povzbuzen uvědoměním, že je čtvrtek, a tudíž bude party. A nejenomže bude party, ale bude party bez idiotů z HR, bez čuráčků z financí a vlastně všech dalších z kasty zaslepených – bude totiž party v úzkém, sladce cynickém kruhu našeho rohu našeho patra.

My jediní jsme těmi pravými jezdci apokalypsy.

Jsme A-Team.

Hvězda smrti.

Fantastická pětka superfakturantů se všemi sedmi pečetěmi na pracovním stole.

Ale nemyslím jenom nás pět, myslím celý cech takzvaných kreativců. Muži a ženy zasvěceni jedinému poslání: Dělat, čemu nevěří, a dělat to naplno. Druhá část – naplno – nás odlišuje od grantových parazitů z umělecké sféry, kteří taktéž prohlédli falešnou povahu reality, ale na rozdíl od nás svá povolání (v kavárně nebo na úřadě) nenávidí. A část první nás pochopitelně vymezuje vůči zbytku slepé masy, s výjimkou akademiků (kasta žebráků) a ultimátních vlastníků, což jsou světy nedostupné a nepochopitelné, takže se nepočítají.

„Kdyby planeta byla řeznictví,“ rozvíjím svou teorii před Marií u šálku kávy, „tak my jsme tatarák. Hrdě nepasterovaný, tepelně neupravený, krvavý a vlastně nemoderní.“

„Nebo bůček,“ přemýšlí Marie.

„Bůček je cool,“ odporuju. „My ne. My jsme minulé století. Reklama. Zbytečnost. Nahraditelná – algoritmem, přirozenou demencí davu a spontánní tendencí kapitálu kanalizovat se neboli hovnit se sám.“

„Booček,“ pokračuje Marie, navyklá vytěsňovat moje blábolení. „Booček je cool.“

A prsty udělá uvozovky, aby bylo jasno.

„Pičo,“ říkám. „Tvůj humor mě zabije. Běž psát pro Vodňanské kuře.“

„Sám jsi po vodňanské kúře,“ zatahá mě Marie laškovně za zavodněný podbradek alias booček a uštědří mi šachmat. Dopiju kafé. Ona taky. Vytáhnu z náprsní kapsy Čapkův balíček a beze slova narýsuju kosočtverec, z něhož každý z nás ufrká dvě hrany, a čáru uvnitř sjedeme z obou stran zároveň.

Samozřejmě že je to tentýž proklatý speed, ale už je mi to jedno.

Ve skutečnosti nás není pět, ale pět plus tři. Jsme jako balíček tatranek v akci. Pět plebejců a tři patricijové, poměr poddaných a šéfů silně nevyrovnaný, ale nakonec všichni dělají všechno, jenom někteří berou víc a taky dřív umřou, protože si fetování zbytečně komplikují posilovnou nebo hypotékou. Anebo šoustáním jako Krom neboli Kromaňonec, bývalý hokejista, aktuálně šéf marketingu. Kromaňonec je záhada, disponuje nějakým novým, vědecky neprobádaným druhem inteligence, která nemá s ustálenými kategoriemi nic společného. Je chytrý jako opice, doslova, jediné jeho „lidství“ je totiž „mužství“, což je to slovo, kterým se kdysi dávno označoval čurák.

A stejně to stačí.

Pod Kromovým vedením za přísného spoludozoru Adély a Františky, hypersociálních královen firemních machinací, cynismu a sociálních médií, naše sekce jenom kvete. Co se týče Adély a Františky, jejich Instagram je jedinou erotickou službou, na které jsem opravdu závislý, což přiměřeně kontrastuje s odporem, který ve mně jejich skutečná těla vzbuzují, když se o sebe otíráme při pojídání firemního ananasu, liči a manga.

Na úrovni o stupínek nižší neboli mojí jsou kromě Marie ještě Štěpán, Radek a Dáša, jeden intelektuál (a intelektuálka) vedle druhého. Štěpán a Marie sdílí zázemí v uměleckých školách, nymfomanka Dáša studovala divadelní nebo taneční nebo bůhvíjakou vědu a Radek má dokonce půlku doktorátu z kulturní antropologie. Jinak jsme stejní, naprosto, lišíme se jenom výškou, váhou, druhem absolvované terapie, a hlavně tím, jak pozdě kdo z nás přišel na totéž uspokojivé řešení vlastního života.

Prachy. Kredit.

Solidní, nijak přemrštěnou kešovici, umožňující žít. Opravdu žít.

Což po letech střídavého sebezpochybňování, obviňování rodiny a utápění se v agresivních vztazích skutečně působí jako řešení, jako smysl. Protože jestli smyslem života není žít, jak jsme se naposledy shodli s Marií v nonstopáči, jestli smyslem života není žít, neměl by se život náhodou přejmenovat? Aha?

Bum. Sypejte milióny.

Můj svět. V celé své prostotě. Někdo by řekl: Smutný. Někdo jiný třeba: Aktuální. Bla bla bla.

Já říkám: Snesitelný.

III.

Pořád ještě mi zbývá asi pět různých úkolů. Tři okamžitě přeřazuju na zítřek, jeden posílám Marii s povzdechem „mrdat“, čímž tiše narážím na vlastní morální hranice – nepřekročitelné hranice smajlíků, firemního sebepotlesku a ostatní samohany. Zároveň apeluji na možnost přeřadit úkol na některého z neplacených stážistů, což je jedna z Mariiných výsad.

Odpověď na sebe nenechá čekat, Marií vlastnoručně vyrobený gif s klasickou dabingovou hláškou Václava Vydry z Pulp Fiction.

„Cejtíš to píchání, pane velkej? To si s tebou zahrává pýcha.“

Laciné. Ale směju se. Marie je dobrá.

Marie je kurva dobrá, a kdybych nebyl monstrum, ale člověk, asi by mezi námi za všechny ty prochlastané noci došlo i k něčemu víc než ke krátké a neslavné pouti mojí dlaně za hranu jejích džínů, navíc v ten asi nejmíň vhodný moment všech dob. Bylo to po udílení Malé domů – mrňavých reklamních oscárků, kde jsme sice sklidili, co jsme mohli, ale kde taky přímo na pódiu předseda Nesvaté asociace průmyslu, designu a peněz sáhl Marii na zadek. A zmáčkl. Dvakrát. Byla z toho smutná, já ji utěšoval a pak, přesně v souladu s vlastní tradicí mizerného úsudku a načasování, jsem se ji pokusil jemně přiznásilnit na unisexových barových toaletách.

Jako gentleman. Hotový Láďa Špaček.

Něžně mi odsunula ruku a usmála se na mě pohledem zraněné origami figurky. Zmizel jsem domů, dva dny jsem se v práci ani neukázal – což v záplavě celofiremních posoutěžních sick days úspěšně zapadlo. Naše přátelství pokračovalo dál, yes we could and we did.

Později, o týden, dva nebo patnáct, s Marií na klíně v noční tramvaji, se od lehkého kroužení kolem zapovězeného tématu odpíchnu k morálně filozofické tirádě o tom, že každá podobná zkušenost se sebou samým přidává na srdeční sval malý šrámek a že se šrámek k šrámku sbírá a dohromady utvářejí novou strukturu – sval, srůstající v úplně nový tvar –, a proto mileniální, potažmo postmileniální srdce bije v jiném rytmu než srdce tradiční, které sbíralo rány mnohem mocnější, šrámy, nikoli šrámky, na kteréžto je přirozenou reakci srdečního svalu zacelit se pořádně – někde jsem to četl – na rozdíl od malých ranek, které zůstávají navždy a mění kolektivní emoční psýché celé civilizace.

„Šrámek,“ řekne na to Marie. „Fráňa.“

„Seriously, pičo?“ zavrtím hlavou jakoby pohoršeně.

„Vystupujem,“ řekne Marie a vytáhne mě za ruku ze dveří.

Co děláme v noční tramvaji, tak jako tak nevím, možná chceme být pro jednou blíž lidu, „ulice střídat, parky a nábřeží a bát se krásných lží,“ ale to stejně neumíme, to uměl jenom Fráňa.

My se krásných lží rozhodně nebojíme.

Poslední dnešní úkol nenápadně poblikává, hvězdička blýskavá, v rohu projektmenežmentového softwaru. Přejíždím kolem něj jako začínající pornoherečka jazykem kolem klitorisu kolegyně. Je to teritorium, na které nepatří (a ani já ne), ale rozumí mu, zná ho a koneckonců je za to placená.

Klik. Taky jsem placený.

Vážený pane/paní. Píši Vám bla bla bla. To asi doručili z minulého století, scrolluju rovnou na konec, abych si přečetl jméno inženýra lidských duší ze –

No ty vole.

Přímo ze Státní agentury pro eliminaci ekoapokalypsy.

Co to dělá u mě?

Proklikávám se bezobsažnými plky, se kterými Adéla úkol přilepila na můj profil. Nic, jenom „nechci se opakovat, ale hoří to, takže dík za přeřazení na vrchol to-dos.“

Hoří? Jasně že ekoapokalypsa hoří, ale co to má společného s námi? Možná bych neměl být tak netrpělivý, říkám si, zralá úvaha napovídá, že by se část odpovědi mohla ukrývat v e-mailu samotném, a asi tedy nezbývá než ho přečíst. Ano. Celý.

Vážený pane/paní. Píši Vám bla bla bla. Komunikace… Špatná komunikace… Chtěli bychom napravit. Jazykem příslušné generace… Opatrně… Ale přesvědčivě.

Aha.

Takže se potřebují zaprodat. Výborně, to jste na správném místě, a Adélo, tobě ještě jednou děkuju. Dobře víš, že mi morální masochismus nedovolí odmítnout jediný úkol ukrývající byť jen zrnko smyslu, dokud ho nerozdrtím, lépe řečeno nepodojím, nevydojím do bezvědomí, k naprosté spokojenosti klienta, amen.

Dolujete ropu a potřebujete zakrýt svou pravou tvář?

Kumulujete majetek a chystáte filantropickou sbírku, kampaň, projekt, či dokonce galerii?

Dotujete kulturu? Fandíte lokálnímu, ekologicky nezávadnému, fair trade, extra conscious vyvádění daní za hranice?

Pam pa dam pa dam: Já pro vás najdu refrén, co si masy budou broukat.

Pravda je, že státní instituci jsem na starost ještě nedostal.

Tím líp, chybami se člověk učí a já přímo cítím ve slabinách, jak mi pulzují chybovody. Stříkeeej! Pochopitelně přijímám, rovnou si vyžádám materiály, domlouvám schůzku, posílám odkazy. Prsty kmitají, jako bych dirigoval vlastní rekviem. Ťuk, ťuky ťuky a s přátelským pozdravem –

Hrdina Miloslav.

Neboli já.

A teď hurá smýt hříchy světa v oáze odpustků zvané gastronomie. Já a ona se potřebujeme. Nebo ne – my a oni se potřebujeme.

Nová byrokracie a nová gastronomie.

Kancly a sendviče. Křesla a humři. Veganské závitky, polévky neobjevených kultur a cinkání výtahů.

Osvěžovače vzduchu. Osvěžovače záchodového vzduchu a stoprocentní hovězí z farmy, osvěžovače vzduchu s vůní farmy, osvěžovače hovězího vzduchu.

„Žiješ?“ ptá se Radek. Stojí nade mnou s širokým úsměvem, zatímco se probírám z procítěné imitace Amadea.

„Na ja,“ ohlásím.

„Tak jdeme,“ řekne Radek. „Balíme. Nebo se chystáš ještě trochu pohonit profesní růst?“

„Jsem dobrej,“ zvedám ruku a matně si vzpomínám na Čapka. „To mi připomíná –,“ začnu, ale Radek mě nenechá dokončit.

„V klidu, vole,“ zarazí mě a žertovně obrací kapsu, z které trčí asi patnáct různých sáčků.

„Hasta la vista,“ řeknu uznale. „Bejby.“

Jdeme. Kamkoli.

Vždycky jsem takový nebyl. Vyrůstal jsem v rodině s tradicí, v jedné z mnoha přesvědčených o tom, že je jednou z mála. Že je výjimečná. Ještě jako děcko jsem se pod stolem proplétal mezi nohama disidentů. Těch, kteří měli svědomí.

Na stěně odměřovaly přísný, i když mravně uvolněný čas pendlovky z první – a jediné – republiky. Knihovna v přetlaku pukala tíhou historie a polucemi informací. Stál jsem pod ní a polykal.

Uměl jsem prostřít k nedělnímu obědu pro celou rodinu, přátele i hosty, včetně dvou vidliček, prostírek, ubrousků, kobaltové polévkové mísy, míšeňského svícnu, dvou krucifixů a skleniček na koňak. Hrál jsem na kytaru a klavír a uměl jsem německy, Ludvíku Vaculíkovi jsem říkal strejdo a bratr Václava Havla mi k pátým narozeninám daroval dětskou encyklopedii. A když mi bylo jedenáct, mým největším přáním bylo volit.

Pak se něco posralo.

Díkybohu. Spadl jsem na hlavu a zjistil, že nemám ani mozek génia, ani duši individuality.

Pochopil jsem, že jsem předurčený k jinému osudu a že mě okradli o spokojenou průměrnost a mrzáckou občanskou chtivost, která mi ze všeho nejvíc náleží.

Vysral jsem se na disidentství. Vysral jsem se na svědomí i morálku. Stal jsem se restituentem slasti.

Nakonec mi naši radši pořídili vlastní byt. Bylo by příliš ponižující – pro všechny, kromě mě –, kdyby mě jen tak vykopli. Ale nestěžoval jsem si.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mozek génia.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.